Справа № 462/280/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Данилович Н.В.

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у місті Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Таке саме речове право на аналогічну частку у цьому ж житлі просить присудити відповідачу у справі.

Свої вимоги мотивує тим, що здійснивши спадкові права на спірну квартиру за заповітом разом із своїм братом ОСОБА_3 після смерті їхньої матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожен із спадкоємців отримав відповідне спадкове свідоцтво. Як виявилося пізніше, у правовстановлюючих та правопосвідчувальних документах на цю житлову нерухомість фігурує, що кватира начебто складається з трьох, а не двох кімнат, кухні і вигод, як є насправді. В дійсності квартира налічує лише дві житлові кімнати. Причини, з яких технічна характеристика житла, відображена у правовстановлюючих документах неправильно, їй, позивачці, невідомі. Однак з цього приводу у неї з іншим спадкоємцем виник спір, оскільки вона не може повноцінно здійснювати набуте право власності на успадковане майно, володіти, користуватися та розпоряджатися таким. За захистом своїх прав була змушена звернутися до суду.

Відповідач відзив не подав, проте надіслав на адресу суду з Республіки Польща заяву, в якій позов визнав повністю, повідомив суд, що обставини, викладені у позовній заяві повністю відповідають дійсності, квартиру він знає тільки як двокімнатну і такою вона була завжди. Справу просив слухати без нього, тому що проживає постійно за кордоном і не може з`являтися у судові засідання в Україні. Позовні вимоги просив задовольнити, визнати за кожною стороною процесу право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити.

Суд ухвалив справу розглядати у відсутності відповідача, який подав заяву про розгляд справи без його участі, а матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення.

Рух справи у суді.

19 січня 2024 року ухвалою суду позов залишено без руху, оскільки позов містив недоліки /а.с.39/.

06 лютого 2024 року до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків позову /а.с.41/.

07 лютого 2024 року надійшло клопотання представника позивача про витребування з Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 /а.с.46,47/.

08 лютого 2024 року ухвалою суду відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання; витребувано з Другої Львівської державної нотаріальної контори копії спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 та з ЛОКП «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» інвентаризаційну справу на будинок /а.с.48/.

29 лютого 2024 року до суду з ЛОКП «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» надійшли матеріали інвентаризаційної справи № 158 на будинок АДРЕСА_2 /а.с.176/.

07 березня 2024 року до суду з Другої Львівської державної нотаріальної контори копії надійшли копії матеріалів вищевказаної спадкової справи № 269/2021 /а.с.58/.

07 травня 2024 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 про визнання позову /а.с.172/.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши докази, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , залишивши на випадок своєї смерті заповіт. Згідно із змістом спадкового розпорядження квартира АДРЕСА_1 , яка є спадщиною, заповідалася у рівних частках дітям померлої: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 /а.с.76/.

29 листопада 2021 року у встановлений законом строк позивачка та ОСОБА_3 звернулися із заявами про прийняття спадщини та видачу кожному із них відповідного спадкового свідоцтва. 17 серпня 2022 року такий документ виданий ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 . Згідно із змістом свідоцтв про право на спадщину за заповітом кожна із сторін по справі успадкувала 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Саме житло складається з трьох житлових кімнат та кухні. Загальна площа квартири становить 51,3 кв. м., а житлова 39,6 кв. м. До квартири належить комора в підвалі площею 6,0 кв.м. /а.с.4,5/.

Разом з тим, згідно із змістом технічного паспорту на квартиру, виданого 10 листопада 2022 року це житло налічує дві, а не три квартири, кухню, коридор, санвузол, ванну. Загальна площа квартири 52,9 кв.м. До квартири належить комора у підвалі площею 12.9 кв.м. /а.с.159-164/. Таким чином, кількість житлових приміщень цього помешкання, зазначена у виданих сторонам свідоцтвах про право на спадщину не відповідає кількості таких у технічному паспорті.

Згідно із висновком судового експерта у галузі судової будівельно-технічної експертизи №20/11-23 від 14 грудня 2023 року приміщення № 4 в квартирі АДРЕСА_1 первинно використовувалося як приміщення кухні. Квартира АДРЕСА_1 згідно з архівною копією графічних креслень (планів) складалась з наступних приміщень: передпокій, туалет, ванна, кухня та дві житлові кімнати. Дана квартира відноситься до типу двокімнатна квартира. Приміщення № 4 в квартирі АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних норм як приміщення кухні /а.с.14-23/.

Позиція суду у справі, застосовані норми права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З досліджених у судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 підтверджується наявність у квартирі АДРЕСА_3 двох житлових кімнат.

Так, з журналу внутрішніх обмірів і підрахунків площ, приміщень, будівель по АДРЕСА_2 (датованого 1956 роком) убачається, що будинок було збудовано у 1895 році, при цьому, відносно квартири АДРЕСА_3 у вказаному журналі є рукописні виправлення, а саме міститься текст «житлова», а нижче дописано «переобладнано з кухні» /а.с.9зв інвентаризаційної справи/. Встановити, на якій підставі і ким саме виконані ці записи з даних документів не уявляється можливим. Будь-яких документально підтверджених даних про те, що виконавчим органом місцевого самоврядування приймалося рішення щодо переобладнання кухні у житлову кімнату чи технічних документів щодо фактичного проведення таких робіт матеріали інвентаризаційної справи також не містять.

На 49 аркуші інвентаризаційної справи міститься розпорядження виконкому Залізничної райради депутатів трудящих м. Львова «Про надання квартир трудящим Залізничного району м. Львова» № 297 від 11 квітня 1969 року. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , в якій мешкала ОСОБА_5 (бабця сторін) після приєднання кімнати, площею 12 кв.м, складається з двох кімнат, площею 29,8 кв.м та кухні.

Порівняльний аналіз технічних характеристик цих приміщень та їх площ із тими, що наявні у технічному паспорті виданого 10 листопада 2022 року на квартиру АДРЕСА_1 у Львові засвідчує тотожність між ними. Інвентаризаційна, спадкова та судова справи не містять ніяких відомостей про самовільне переобладнання чи перепланування успадкованої учасниками процесу кватири, зміну її площ, проведення інших самочинних будівельних робіт.

Таким чином, суд вважає доведеним, що в дійсності це житло складається з двох, а не трьох житлових кімнат. Окрім наведених вище і досліджених судом доказів у справі, ця обставина додатково підтверджується визнанням відповідача. Причини, з яких у деяких документах фігурує інша кількість житлових приміщень, не стосуються суті спору та виходять за межі предмету судового розгляду, а тому не досліджувалися судом.

Вирішуючи заявлені ОСОБА_1 вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із цією ж конституційно-правовою нормою, аналогічною за змістом ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 9 Основного Закону України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту даної заяви - Конвенція) та низку протоколів до даного міжнародно-правового акту, які у своїй сукупності з підстав, передбачених ст. 9 Конституції України, набули статусу частини національного законодавства України. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до вказаної вище Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд знаходить, що зазначення у документах на квартиру іншої кількості житлових кімнат, аніж є насправді, порушує право власності позивачки і створює юридичну невизначеність щодо стану об`єкта нерухомості, який належить сторонам процесу на праві спільної власності.

Висновок суду.

Враховуючи наведене суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновків, що позов заявлений ОСОБА_1 є підставним і підлягає до задоволення, оскільки у документах, якими посвідчується її речове право на частку в квартирі фігурує об`єкт житлової нерухомості не у тому вигляді, який він має в дійсності.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги, що позов задоволений суд, керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5264,00 грн., сплачений позивачем /а.с.45/.

Керуючись статтями 4,5,1,-13, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка розташована на 1 поверсі та складається з двох житлових кімнат площею 13,4 кв.м та 17,8 кв.м, позначених у технічному паспорті цифрами 6 і 5 відповідно, кухні площею 9,6 кв.м, позначеної у технічному паспорті цифрою 4, коридору площею 7,1 кв.м, позначеному у технічному паспорті цифрою 1, ванни площею 3,9 кв.м, позначеної у технічному паспорті цифрою 3, санвузла площею 1,1 кв.м, позначеного у технічному паспорті цифрою 2 та комори у підвалі площею 12,9 кв.м, позначеної у технічному паспорті цифрами 7-1.

Визнати за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка розташована на 1 поверсі та складається з двох житлових кімнат площею 13,4 кв.м та 17,8 кв.м, позначених у технічному паспорті цифрами 6 і 5 відповідно, кухні площею 9,6 кв.м, позначеної у технічному паспорті цифрою 4, коридору площею 7,1 кв.м, позначеному у технічному паспорті цифрою 1, ванни площею 3,9 кв.м, позначеної у технічному паспорті цифрою 3, санвузла площею 1,1 кв.м, позначеного у технічному паспорті цифрою 2 та комори у підвалі площею 12,9 кв.м, позначеної у технічному паспорті цифрами 7-1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5264 гривень 00 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКП: НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складений 31 травня 2024 року.

Суддя:

Оригінал рішення.