Справа № 182/6644/23
Провадження № 2/0182/237/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.05.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товарна біржа «Українська», про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання права власності на квартиру, посилаючись на наступне.

03.11.2000 року за договором купівлі-продажу нерухомості з ОСОБА_2 , яка зазначена нею у позові як Відповідач, їй стала належати квартира АДРЕСА_1 , про що свідчить наявний у неї письмовий доказ оригінал договору купівлі-продажу нерухомості від 03.11.2000 року, посвідчений керуючим справами ТБ «Українська» м.Київ, яку зазначено нею у позові третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Вказаний договір був нею зареєстрований у Нікопольському МБТІ за реєстровим № 474 та здійснено відповідний запис у реєстрову книгу № 4 від 13.11.2000 року. Відповідно до умов вищевказаного договору, продаж квартири було вчинено за грошові кошти в сумі 5 000 (п`ять тисяч грн.) грн., 00 коп. (інвентаризаційна ціна 17 581 грн. 00 коп. (сімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят грн. 00 коп.), про що свідчить відповідне положення в договорі купівлі-продажу, а саме: підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. При укладанні договору їй і відповідачці пояснили, що, відповідно до ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», він зареєстрований Нікопольською філією Товарної біржи «Українська» та не потребує нотаріального посвідчення. Про те, що вказаний договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, ні вона, ні відповідачка по справі не знали і тому в нотаріальну контору не звернулись. Правочин обома сторонами повністю виконаний: відповідачем були звільнені всі приміщення, передані ключі, вона знялась з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. На теперішній час вона бажає розпорядитись своїм майном, однак, не може цього зробити, оскільки при перевірці документів виявила, що вищезазначений договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, у зв`язку з чим вимушена звернутись з даною позовною заявою до суду. Під час укладення вищезазначеного договіру купівлі-продажу, всі її дії та дії відповідачки були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, вони з нею мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало їх внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме: купівлі-продажу квартири, правочин був реальний і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України, діючим на час його укладання. Вона використовує квартиру протягом 23 років для постійного проживання, зареєстрована за вказаною адресою, регулярно сплачує комунальні платежі та утримує її в належному санітарно-технічному стані. На її ім`я було складено технічний паспорт на вказану квартиру. Вищезазначений договір був укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований, згідно зі ст.328 ЦК України, яка регламентує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом, відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.4. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. В даному випадку, на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК України в (редакції 1963 року), який діяв на момент укладання правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язаний прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладання договору купівлі продажу від 08 листопада 2000 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст.47 УРСР (редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність згоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі, за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі, наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 « Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які, відповідно до чинного законодавства, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі, при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод, на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу від 03 листопада 2000 року в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст.227 ЦК України, підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, що діяла на час укладання договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку на обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражного суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Нікопольського МБТІ від 13.11.2000 року №474, вчиненого на договорі купівлі-продажу від 03.11.2000 року р.н.№ 44175, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за нею, на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2000 року., р.н.№ 44175. До 01.01.2003 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалось з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку, право власності виникло на підставі договору купівлі продажу, який проведено в якості біржової операції між продавцем ОСОБА_2 та нею. Отримавши державну реєстрацію в МБТІ м.Нікополя про право власності на вказану квартиру, яку вона придбала за договором купівлі - продажу від 03.11.2000 року, що зареєстрований в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська», держава цим самим визнала її право власності на спірну власність, як таке, що виникло на незаборонених законом підставах. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі - продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі - продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку, біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте, набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким було набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що, на той час, виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому, чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі, на той час, не існувало. Необхідні зміни до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладання договору купівлі-продажу спірного житлового будинку у 2000 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачались правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.15 цього Закону, до біржової операції , як що до допуску товарів до обігу на біржі, так і що до прийняття у члени біржі. Тому, в цьому контексті, не має підстав для визнання нікчемним договору купівлі - продажу нерухомого майна від 03.11.2000 року в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська», за яким відповідачка продала, а вона купила квартиру АДРЕСА_1 . З огляду на викладене, оскільки вони з відповідачкою домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі - продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», вважає, що є підстави для визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна від 03.11.2000 року, зареєстровану в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська», - квартири АДРЕСА_1 . За таких обставин вимушена звернутись до суду.

В судове засідання сторони не прибули, позивач надала заяву про розгляд справи у свою відсутність (а.с.34). Відповідачка та третя особа повідомлялись про розгляд справи належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями та оголошеннями на офіційному веб-порталі «Судової влади» (а.с.35).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано.

Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Як встановлено в судовому засіданні, 03.11.2000 року за договором купівлі -продажу нерухомості з відповідачкою, позивачка стала власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с.7). Вказаний договір позивачкою був зареєстрований у Нікопольському МБТІ за реєстровим № 474 (а.с.8). Підписання договору купівлі продажу продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку позивачкою за продану квартиру та свідчить про відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. При укладанні договору, відповідно до ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», він зареєстрований Нікопольською філією Товарної біржи «Українська» та не потребував нотаріального посвідчення. Тому позивачка в нотаріальну контору не звернулась. Правочин обома сторонами був повністю виконаний: відповідачем були звільнені всі приміщення, передані ключі, відповідачка знялась з реєстрації за вказаною адресою. На теперішній час позивачка бажає розпорядитись своїм майном, однак, не може цього зробити, оскільки при перевірці документів виявила, що вищезазначений договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Позивачка використовує квартиру протягом 23 років для постійного проживання, зареєстрована за вказаною адресою, регулярно сплачує комунальні платежі та утримує її в належному санітарно-технічному стані. На її ім`я було складено технічний паспорт на вказану квартиру (а.с.9-11). Вищезазначений договір був укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований, згідно зі ст.328 ЦК України, яка регламентує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Зі змісту договору купівлі-продажу від 03.11.2000 року в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська», подальшому нотаріальному посвідченню він не підлягає.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Нікопольського МБТІ від 13.11.2000 року №474, вчиненого на договорі купівлі-продажу від 03.11.2000 року р.н.№ 44175, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за позивачкою, на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2000 року., р.н.№ 44175. Право власності на спірну квартиру у позивачки виникло на підставі договору купівлі продажу, який проведено в якості біржової операції між продавцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на спірну квартиру, на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на листопад 2000 року не суперечило чинному законодавству.

Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за N 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

З огляду на викладене, оскільки сторони по справі домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі - продажу, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», суд вважає, що є всі підстави для визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна від 03.11.2000 року, зареєстрованого в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська. (а.с.6-9).

За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товарна біржа «Українська», про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Нікопольському філіалі Товарної біржі «Українська» 03.11.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,6 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал