Справа № 462/3110/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 червня 2024 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючого - судді Боровкова Д.О., розглянувши в приміщенні суду в м. Львові у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване будівельне управління 14», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник» до ОСОБА_1 (третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог Державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Тетяна Миколаївна) про визнання недійсним договору купівлі продажу та скасування державної реєстрації на нерухоме майно,

встановив:

ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління 14» та ТОВ «Будівельник» звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати недійсним укладений 09 липня 2020 року між сторонами договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстраційний номер 3-1041; скасувати державну на вказане нерухоме майно, який

Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами був укладений вказаний договір. Згідно з умовами договору позивачі продали, а відповідач купив нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж цей вчинено за 3574200,00 грн. Проте, в силу певних обставин кошти позивачами були отримані лише частково в сумі 30000,00 грн. Позивачі припустилися помилки при укладені договору. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

22 квітня 2024 року ухвалою суду у справі відкрито провадження та призначений розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач ОСОБА_1 та третя особа державний нотаріус ОСОБА_2 належним чином повідомлялися судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву, письмових пояснень на позовну заяву не надходило.

Згідно з вимогами частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до частини 8 статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі частини 8 статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вимоги статей 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, 10 липня 2020 року між позивачами ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління 14», ТОВ «Будівельник» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстраційний номер 3-1041 /а.с.5,6/.

Згідно з умовами договору позивачі продали, а відповідач купив нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж цей вчинено за 3574200,00 грн., які продавці отримали від покупця до підписання цього договору. Сторонам роз`яснено, що домовленість про ціну є істотною умовою даного договору. Продавці своїми підписами під цим договором підтверджують отримання повного розрахунку за нежитлове приміщення та відсутність грошових претензій до покупця.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 10 липня 2020 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/4 частину нежитлового приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.9/.

Представник позивачів покликається на те, що ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління 14», ТОВ «Будівельник» помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки кошти за продане вищевказане нежитлове приміщення були отримані ними лише частково в розмірі 30000,00 грн..

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно з частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів, окремих пунктів договорів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У частині 1 статті 229 зазначеного Кодексу унормовано, що у разі, коли особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжній внутрішній волі, такий правочин визнається недійсним. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин, визначених у цій статті, слід виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, стану здоров`я, характеру діяльності, значення правочину тощо.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору необхідно ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які свідчать про помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталися після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 Цивільного кодексу України.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №910/12729/19, від 13.02.2019 у справі №911/1171/18, від 04.06.2019 у справі №910/9070/18.

При цьому, суд зазначає, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Беручи до уваги, що позивачі на момент підписання спірного договору були обізнані з метою його укладення (продаж нежитлового приміщення), своїми підписами підтвердили отримання повного розрахунку за продане нежитлове приміщення до підписання оспорюваного договору, а також, те, що їм були відомі всі обставини, які мають істотне значення для укладення договору, суд приходить до висновку, що застосування статті 229 ЦК виключається.

Крім цього, суд вважає некоректним покликання представника позивача на два акти звіряння взаємних розрахунків між сторонами за період з 01 лютого 2020 року по 06 липня 2023 року та з 01 січня 2020 року по 25 травня 2023 року /а.с.7,8/, як на підставу того, що ОСОБА_1 лише частково розрахувався з ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління 14» та ТОВ «Будівельник» за придбане ним нежитлове приміщення, оскільки вказані акти не містять підпис ОСОБА_1 , а також, в них відсутнє будь-яке покликання на те, що вони стосуються виконання оспорюваного договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 09 липня 2020 року, а відтак вказані твердження не беруться судом до уваги.

Крім цього, невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Крім цього, позивачі не надали суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 неналежно виконував зобов`язання, які були покладені на нього умовами оспорюваного договору. Таким чином, позивачі взагалі не довели жодної обставини, яка б вказувала на помилку посадових осіб ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління 14» та ТОВ «Будівельник» при укладанні оспорюваного договору.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, укладеного 10 липня 2020 року між сторонами з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України.

Беручи до уваги, що основна вимога позову про визнання недійсним оспорюваного договору не підлягає задоволенню, тому похідна вимога про скасування державної реєстрації права власності на вказане майно також задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову, з підстав зазначених у ньому, слід відмовити у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, то сплачений позивачами судовий збір в розмірі 3028,00 грн. /а.с.45/ слід покласти на рахунок останніх.

Керуючись статтями 81,89,141,263-265,274-279 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване будівельне управління 14», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельник» до ОСОБА_1 (третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог Державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Тетяна Миколаївна) про визнання недійсним договору купівлі продажу та скасування державної реєстрації на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя:

Оригінал рішення.