Справа № 444/2365/23 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М. М.
Провадження № 22-ц/811/3344/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Лук`янович А.П.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 адвоката Таратула Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 адвоката Сапонова Олександра Вікторовича на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову покликалась на те, що з відповідачем вона зареєструвала шлюб 27.01.2001 року. В шлюбі у них народилося двоє дітей, а саме: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони шлюб розірвали, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1 . Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу і до цього періоду часу їх неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає із нею, яку вона утримує, виховує та доглядає. Відповідач ОСОБА_6 є батьком неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , після розірвання шлюбу вона на аліменти не подавала, так як між ними було домовлено з батьком дитини відповідачем усно та добровільно сплачувати кошти та надавати усіляку допомогу. Проте відповідач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу не завжди належним чином дбав про виховання доньки та дитина не завжди отримувала увагу, підтримку та кошти на свої потреби.

Також позивач зазначала, що їй відомо що відповідач служить у Збройних силах України, тобто відповідач матеріально забезпечений, інших дітей у нього немає, отримує заробітну плату. А тому позивач вважала, що за рішенням суду відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на користь їх спільної доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вона просила визначити в частці від заробітку (доходу) платника аліментів у розмірі 1/3 частки, а також просила стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме за останні роки, та до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_3 аліменти на неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в користь її матері ОСОБА_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19.07.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 адвокат Сапонов Олександр Вікторович.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що суд приймаючи судове рішення в частині стягнення аліментів за попередні, останні роки не прийняв до уваги, що після розлучення, а саме в період з 2016 року і до цього періоду часу, вона неодноразово зверталася з проханнями до Відповідача змінити своє ставлення до спільної дитини та надавати добровільно фінансову, матеріальну та іншу допомогу. Всі її звернення, телефонні розмови, повідомлення, прохання залишилися поза увагою Відповідача, вказаної допомоги на утримання неповнолітньої доньки вона не отримувала від Відповідача.

Просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат Сапонов Олександр Вікторович вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що станом на день подання позову про стягнення аліментів неповнолітня донька сторін проживала з батьком у його новій сімї. Позивачка, зі свого боку, не відшкодовувала Відповідачу, в будь-якій частині або будь-якій іншій формі, матеріальні витрати Відповідача на утримання, виховання та розвиток сина та доньки. Відповідач, зі свого боку, не звертався до Позивачки з будь-якою вимогою або ж проханням щодо матеріальної участі Позивачки в утриманні доньки ОСОБА_7 . Також звертає увагу на те, що у травні 2022 року позивачка оформила для доньки ОСОБА_7 проживання у Болгарії у статусі біженця на забезпеченні приймаючої держави.

Також покликається на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у разі, якщо б це було необхідно, мала та має право самостійно звернутись із позовом про стягнення аліментів. Проте, будучи належним чином матеріально забезпеченою з боку свого батька - Відповідача, а точніше - з боку сім?ї свого батька, яка включає й дружину Відповідача ОСОБА_8 , ОСОБА_4 з відповідним позовом до свого батька не зверталась, а з приводу звернення з таким позовом своєї матері Позивачки - власну думку не висловлювала.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання своєї скарги та заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_3 адвоката Таратули Р.С. на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право дитини на утримання кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, відтак стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку та якнайкраще відповідатиме інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 27.01.2001 року зареєстровано шлюб, який 12.11.2015 року розірвано, актовий запис №23, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Жовківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Із копії свідоцтва про народження встановлено, що в сторін у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_4 .

Згідно копії інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Стаття 183 СК України передбачає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності володіння та /або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у том числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платник аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18.

Зважаючи на те, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дітей, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, її потреби, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_3 аліменти на неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в користь її матері ОСОБА_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19.07.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позову в частині стягнення аліментів за попередні роки враховуючи наступне.

Згідно ч. 1ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тлумачення ч. 2ст. 191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:

- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;

- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18.

Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачкою жодними допустимими та належними доказами не підтверджено факту, що вона вживала будь-які заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Безпідставними є покликання представника ОСОБА_3 адвоката Сапонова Олександра Вікторовича на те, що станом на день подання позову про стягнення аліментів неповнолітня донька сторін проживала з батьком у його новій сім`ї, оскільки 12 грудня 2022 року ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання, згідно сповіщення сімї № 45 від 14.12.2022 року, підписаного начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також, не можуть братися до уваги покликання апеляційної скарги представника ОСОБА_3 адвоката Сапонова Олександра Вікторовича на те, що позивачка оформила для доньки ОСОБА_7 проживання у Болгарії у статусі біженця на забезпеченні приймаючої держави, оскільки даний факт не звільняє батьків від обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини.

Інші доводи апеляційних скарг, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 адвоката Сапонова Олександра Вікторовича на залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 23.05.2023 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета