Справа № 487/7354/23
Провадження № 2/487/663/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді: Гаврасієнка В.О., за участю секретаря судового засідання Радченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

12.10.2023 ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, у якій просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , щомісячно у грошовій сумі 5000 грн. та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала із відповідачем у законному шлюбі з 16 вересня 2013 року, від якого у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами був розірваний у 2021 році рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати із позивачем. Спору відносно утримання дитини, на той час у сторін не було. У зв`язку з тим, що відповідач не бере участі в утриманні дитини позивач вимушена звернутися до суду. Також зазначила, що відповідач починаючи з 2020 року не цікавиться взагалі донькою, не приймає участі у її вихованні, духовному розвитку. На підставі викладеного позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 17.01.2024 року за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

04.04.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що категорично заперечує проти задоволення позову з наступних підстав. Щодо стягнення з нього аліментів на тримання доньки в сумі 5000 грн вважає, що ця сума є необґрунтованою позивачем та не заперечував проти стягнення з нього 25% від всіх видів доходів, але не менше суми мінімального прожиткового мінімуму для дитини встановленого законодавством України. Вимоги про позбавлення батьківських прав вважав необґрунтованими та не доведеними, а такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та фактичним відносинам між ним та дитиною. Вважає, що позивач, зловживає правом, керується лише власними примхами й забаганками, вчиняє дії на шкоду дитині, бажає узаконити їх за допомогою рішення суду та протиправно позбавити його батьківських прав. Вказав, що ніяких доказів на підтвердження та обґрунтування своїх позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав позивачем суду не надано. Шлюб із позивачем був розірваний у 2021 році, до цього часу він постійно спілкувався зі своєю дитиною та вжився всі можливі заходи щодо виховання дитини, допомагав їй матеріально, після розірвання шлюбу також. З початком війни, у 2022 році, позивач виїхала з їх спільною дитиною за кордон. Зазначив, що у позивача немає жодних підстав стверджувати про те, що він не приймав участі у вихованні та утриманні його єдиної та любимої ним дитини. Тому вимоги в цій частині він не визнає у повному обсязі.

23.05.2024 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просила провести судове засідання у її відсутність, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнав в частині стягнення аліментів в сумі 4000 грн, в частині позбавлення батьківських прав заперечував та просив відмовити.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив справу розглянути без його участі. вказав, що позиція органу опіки та піклування стосовно вирішення даного спору викладена у раніше наданому до суду висновку.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.02.2021 у справі №487/5000/20.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зареєстрованим місцем проживання дитини ОСОБА_3 є місце реєстрації позивача ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав від 08.04.2024 з метою подання до Заводського районного суду м. Миколаєва висновку органу опіки та піклування щодо роз`яснення спору встановлено наступне.

Батьки перебували у шлюбі, з 09.03.2021 року розлучені, від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розлучення дитина залишилась проживати із матір`ю. Аліменти на утримання дитини мати з батька не стягувала, тому аліментна заборгованість відсутня.

З початком військової агресії рф на території України, мати з дитиною евакуювались за межі України до Німеччини, до закінчення воєнного стану повертатись до України мати не планує.

Відповідно до соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб, стосунки дитини з матір`ю є емоційно комфортними, довірливими. З боку матері дитина відчуває любов, підтримку, має до неї прив`язаність. По відношенню до батька ОСОБА_4 відчуває образу через те, що він тривалий час з нею не спілкується, не цікавиться її життям, також центр наголошує на тому, що відношення дитини до батька може змінюватися під впливом зовнішніх факторів, оскільки дитяча психіка є нестабільною.

Інших аргументованих доказів щодо ухиляння батька від батьківських обов`язків матеріали справи не містять.

Питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 02.04.2024 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Миколаївської міської ради. Комісія дійшла висновку, що на цей час відсутні правові підстави для позбавлення батька батьківських прав.

Згідно з викладеним, керуючись статтями 19, 164 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також до суду надійшли письмові пояснення свідка ОСОБА_5 , у яких зазначено, що ОСОБА_1 її рідна сестра. У 2013 році вона одружилася з ОСОБА_2 , у них є сумісна донька ОСОБА_6 . Їй відомо, що сторони фактично розлучилися у 2020 році та з того часу вона ОСОБА_2 ніколи не бачила у квартирі сестри, також не бачила що ОСОБА_2 спілкується з донькою.

Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є суворим заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько (матір) ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54).

Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п.п. 57-58).

У п.п. 47-49 справи «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Крім того, у даному рішенні Судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Посилання позивача на те, що відповідач починаючи з 2020 року не цікавиться взагалі донькою, не приймає участі у її вихованні, духовному розвитку, не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків та не є тією виключною підставою, якою може бути обґрунтоване позбавлення його батьківських прав. Крім того, суд приймає до уваги, що позивач через військову агресію рф виїхала разом зі своєю неповнолітньою донькою до Німеччини, тому відповідач в даний час не може в повній мірі виконувати батьківські обов`язки по відношенню до своєї доньки.

Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Суд також приймає до уваги і заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: виїзд дитини разом із матір`ю за межі України через військову агресію рф.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Вищий спеціалізований суд України у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

При цьому позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявності в його діях вини.

Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання відповідачем його батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю дитини.

Суд вважає, що позбавлення матері батьківських прав відносно малолітньої дитини буде суперечити інтересам самої дитини.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 та ст. 183 СК України, за рішенням суду грошові кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька та (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, розмір яких визначається судом.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України).

З`ясувавши повно та всебічно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, проаналізувавши викладені норми законодавства, суд прийшов до висновку, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину є беззаперечним. Способи виконання такого обов`язку повинні визначатись за спільною домовленістю між батьками. За відсутності такої домовленості, той з них, з ким проживає дитина, вправі звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів.

При цьому, за змістом вимог ст.181,184 СК України право вибору способу стягнення аліментів - у частці від заробітку або в твердій грошовій сумі належить одержувачу аліментів, тобто позивачу. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

В даному випадку обставини справи однозначно свідчать, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо утримання їх неповнолітньої доньки, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з цим позовом, визначивши спосіб стягнення аліментів в твердій грошовій сумі.

Визначаючи конкретний розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст.182 СК України, враховує вік дитини, а також стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, який є працездатного віку.

Виходячи з принципу рівності участі батьків у вихованні та утриманні дітей, оскільки прожитковий мінімум, згідно з визначенням, наведеним в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, тому обмежувати розмір аліментів лише розміром прожиткового мінімуму доходів, суд вважає недоцільним.

При винесені рішення, суд враховує рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, а також виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, яка визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а також, те що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Беручи до уваги, що аліменти за своїм характером та суттю це кошти, що забезпечують нормальні повсякденні матеріальні умови життя дитини, обидва батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням сукупності усіх вищевказаних обставин, суд вважає необхідним визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн. щомісячно з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,141,258,263,265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 150,155, 164, 166, 180-184 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі розмірі 4000 грн. щомісяця, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду - 12.10.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , у дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Погранична, 9, .

Повне судове рішення складено 07 червня 2024 року.

Суддя: В.О. Гаврасієнко