КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-з/824/896/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
УХВАЛА

22 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О. (судді-доповідача), Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати договір позики від 02 травня 2021року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

10 травня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка є власністю останнього.

Вказана заява обґрунтована тим, що 02травня 2021 року між позивачемта відповідачем був укладений договір позики на суму 3 783 520,00 грн, що на день підписання еквівалентно 136 000 доларів США.

З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є належна позивачу квартира АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що починаючи з березня 2022 року він не має фінансової можливості повернути позичену суму через втрату усіх видів доходу, що було зумовлено військовою агресією рф та введенням воєнного стану на території України.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, відповідач, в свою чергу намагається відчужити єдине нерухоме майно, яке перебуває у власності ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, з метою захисту своїх прав на майно, ОСОБА_1 просить накласти арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Ч. 3, 4 ст. 153 передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Вивчивши зміст заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що наданих заявником пояснень та доказів, які містяться в матеріалах справи, достатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, а відтак, підстави для виклику сторін, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Ч. 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у ст. 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у п. п. 1-9 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 569/5761/19 та від 24 лютого 2021 року № 755/5333/20 зазначив, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві.

Предметом даного позову є визнання договору позики від 02 травня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.

Квартира АДРЕСА_1 , та на яку ОСОБА_1 просить накласти арешт, перебуваєу власності позивача.

Вимоги, заявлені позивачем у даній справі носять немайновий характер, тому в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню.

Таким чином, доводи заявника про наянвість підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне йому нерухоме майно не грунтуються на вимогах закону.

За таких обставин, підстави для накладення арешту на квартиру, яка не є предметом позову та належить на праві власності особі-позивачу, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія доходить висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149, 151, 153 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді С.А. Голуб

Т.А. Слюсар