ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3169/22

Головуючий у першій інстанції Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/66/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Ільченка О.І. від 26 квітня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Прилуки, дата складання повного тексту рішення 08 травня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення невиплачених грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, які були йому не виплачені при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому, із врахуванням уточнених позовних вимог просив: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по заробітній платі, в сумі 16 213 грн. 58 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку - 39 907 грн. 56 коп., а також позивач ставив питання про відшкодування понесених ним судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 992 грн. 40 грн. та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що він у період з 04.10.2018 року по 15.08.2022 року він знаходився у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , та 15.08.2022 року був звільнений за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України, проте, йому не було здійснено виплату всіх належних сум у день звільнення, що є порушенням ч.1 статті 116 КЗпП України. Позивач зазначав, що на день подання позову, повного розрахунку з ним ОСОБА_2 проведено так і не було. За розрахунком позивача, невиплачена сума коштів включає: заробітну плату з 01.08.2022 року по 15.08.2022 року, із відрахуванням податків та зборів - 2 502 грн. 50 коп., грошову компенсацію за 79 календарні дні невикористаної щорічної відпустки, із відрахуванням податків та зборів - 13 711 грн. 05 коп., а всього: 16 213 грн. 58 коп. Враховуючи ту обставину, що з моменту звільнення позивача пройшло більше 6 місяців, то із ОСОБА_2 підлягає стягненню ще і середній заробіток за час затримки за 132 робочих дні, який на момент звернення до суду складає - 39 907 грн. 56 коп.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.04.2023 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. Судом було стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі з компенсацією днів невикористаної відпустки в розмірі - 16 213 грн. 58 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі - 39 907 грн. 56 коп., сплачений судовий збір у розмірі - 992 грн. 40 коп. та 5 500 грн. - витрат на правову допомогу, а всього - 62 613 (шістдесят дві тисячі шістсот тринадцять) грн. 54 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого позову в повному обсязі. Апелянт просить стягнути на свою користь із позивача понесені судові витрати та витрати на правничу допомогу. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року ухвалено судом не у відповідності до статті 263 ЦПК України, є незаконним і необґрунтованим. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Апелянт стверджує, що вона повністю розрахувалась із позивачем, що підтверджується звітом за серпень 2022 року. За доводами апелянта, стосовно вимоги позивача щодо невиплати відповідачем компенсації за невикористані 79 днів відпустки, у розмірі 13 711 грн. 05 коп., заборгованості по заробітній платі, у розмірі 2 502 грн. 50 коп., середньої заробітної плати, то, на думку апелянта, даний факт у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, на підставі належних та допустимих доказів. Апелянт вказує, що відповідач на дату прийняття рішення по справі вже не працювала фізичною особою-підприємцем. Апелянт стверджує, що суд послався на надуманий розрахунок позивача, не зважаючи на те, що відповідач взагалі заперечував його існування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.04.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення невиплачених грошових коштів, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у період з 04.10.2018 року по 15.08.2022 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ОСОБА_2 , що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с.9).

Згідно трудового договору, крім того, передбачено, що ФОП зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 2 500 грн. та доплати до мінімальної заробітної плати на місяць (п.3 укладеного договору). Пунктом 6 даного договору передбачено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки не може бути менше, ніж 24 календарні дні (а.с.9, зворот).

Факт перебування у трудових відносинах позивача із відповідачем, та отримання доходу у вигляді заробітної плати підтверджується також індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-7, отриманими ОСОБА_1 у електронному вигляді з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.10), та відомостями із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки, які були отримані в електронному вигляді із Прилуцької ОДПІ ГУ ДПС у Чернігівській області (а.с.11-15).

15.08.2022 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням, на підставі власної заяви про звільнення, відповідно до статті 38 КЗпП України. При цьому, позивач стверджує, що розрахунки з ним у повному обсязі відповідачем не здійснено.

У зв`язку із порушенням трудового законодавства відповідачем, ОСОБА_1 звернувся до Державної служби з питань праці. У відповідь на вказане звернення, 13.10.2022 року ним було отримано лист, в якому зазначено, що із відповідачем була проведена роз`яснювальна робота, і у відповідь була надана інформація про закриття відповідача, як суб`єкта господарювання. Вказане також підтверджується відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.56).

Згідно із розрахунками позивача йому належить до виплати: заробітна плата за період з 01 серпня по 15 серпня 2022 року - 2 502 грн. 50 коп., оскільки 6 500 грн. : 23 робочих дні за серпень місяць по нормі х 11 робочих днів = 3 108 грн. 70 коп. За вирахуванням податків: 18 % ПДФО 559 грн. 57 коп. та військового збору: 1,5 % 46,63 грн.,і до виплати належить: 3 108 грн. 70 коп. -559 грн. 57 коп. - 46 грн. 63 коп. = 2 502 грн. 50 коп.

Компенсація за дні невикористаної відпустки становить - 13 711 грн. 08 коп. за наступним розрахунком: позивачу за відпрацьований час за період знаходження у трудових відносинах із відповідачем належить 93 календарних дня відпустки, з якої 14 календарних дні позивачем у 2021 році було використано, залишилось 79 календарних дні невикористаної відпустки позивачем, за які при звільненні повинна була виплачуватися компенсація, розмір заробітної плати за 12 місяців, що передують місяцю звільнення становить - 76 323 грн. 56 коп., отже, компенсація за невикористані дні відпустки 76323,56 : (365 календарних дня - 11 святкових днів) = 215,60 грн. середньодобова заробітна плата. 215,60 грн. х 79 днів невикористаної відпустки = 17032,40 грн. За вирахуванням податків 18 % ПДФО 3 065,83 грн. та військового збору 1,5 % 255,49 грн. до виплати належить: 17032,40 - 3 065,83 - 255,49 = 13711,08 грн.

Середньомісячна заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи склала 13 000 грн. Отже, за розрахунком позивача, враховуючи, що його середньоденна заробітна плата складає 13 000 грн. : 43 робочих дні = 302 грн. 33 коп., то середній заробіток за час затримки за 132 робочих дні на момент звернення до суду складає: 39 907 грн. 56 коп.

З матеріалів справи також вбачається, що у вересні 2022 року документи щодо підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 втратила, про що було повідомлено Прилуцький РВП ГУНП в Черніпвській області. Згідно відповіді Прилуцького РВП ГУНП в Черніпвській області від 03.10.2022 року, відшукати втрачені документи не видалося можливим.

Ухвалами Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01.12.2022 року (а.с.29), 05.01.2023 року (а.с.32), від 06.02.2023 року (а.с.35) неодноразово витребовувались у відповідача: довідка про заробітну плату працівника ОСОБА_1 , довідка про розмір заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середній заробіток за останні два місяця роботи, інформація щодо невикористаної, відпустки за весь період роботи, проте, відповідачем дані ухвали суду виконано не було.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції констатував, що ухвалами суду від 01.12.2022 року, 05.01.2023 року, від 06.02.2023 року неодноразово витребовувались у відповідача довідка про заробітну плату працівника ОСОБА_1 , довідка про розмір заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середній заробіток за останні два місяця роботи, інформація щодо невикористаної відпустки за весь період роботи позивача, проте, відповідачем дані ухвали було проігноровано. За даних обставин, у зв`язку з тим, що відповідач не спростувала вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, невиплачених позивачу при звільненні, на підставі наданого ним розрахунку, який відповідачем не спростовано, а саме: заборгованість по заробітній платі із компенсацією днів невикористаної відпустки в розмірі - 16 213 грн. 58 коп. та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в розмірі - 39 907 грн. 56 коп. При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги тієї обставини, що у вересні 2022 року документи щодо підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 втратила, про що було повідомлено Прилуцький РВП ГУНП в Чернігівській області, оскільки, як вбачається із відповіді на зазначене повідомлення від 03.10.2022 року, в якому зазначено, що відшукати втрачені документи не видалося можливим, неможливо однозначно встановити, які саме документи були втрачені відповідачем, як і зробити висновок, що вони стосувалися невиплати позивачу заробітної плати та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Судом першої інстанції на користь позивача також стягнуто із відповідача сплачений судовий збір у розмірі - 992,40 грн. та 5500,00 грн. - витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, про задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Апелянт стверджує, що вона повністю розрахувалась із позивачем, що підтверджується звітом за серпень 2022 року. За доводами апелянта, стосовно вимоги позивача щодо невиплати відповідачем компенсації за невикористані 79 днів відпустки, у розмірі 13 711 грн. 05 коп., заборгованості по заробітній платі, у розмірі 2 502 грн. 50 коп., середньої заробітної плати, то, на думку апелянта, даний факт у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, на підставі належних та допустимих доказів. Апелянт вказує, що відповідач на дату прийняття рішення по справі вже не працювала фізичною особою-підприємцем. Апелянт стверджує, що суд послався на надуманий розрахунок позивача, не зважаючи на те, що відповідач взагалі заперечував його існування.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Норми законодавства про працю поширюються, в тому числі, і на трудові відносини, що виникають між працівником та фізичною особою-підприємцем.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

У правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною,тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтями: 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, Закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.11.2021 року у справі №387/326/20, провадження №61-2166св21, зазначено, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Приписами ч.1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із матеріалів справи, у період з 04.10.2018 року по 15.08.2022 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ОСОБА_2 , що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с.9). Згідно трудового договору, крім того, передбачено, що ФОП зобов`язується оплачувати працю Працівника у розмірі 2 500 грн., та проводити доплату до мінімальної заробітної плати на місяць (п.3 договору). Пунктом 6 укладеного договору передбачено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки не може бути менше, ніж 24 календарні дні (а.с.9,зворот).

Факт перебування у трудових відносинах із відповідачем та отримання доходу у вигляді заробітної плати підтверджується також індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-7, отриманими ОСОБА_1 в електронному вигляді із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.10), та відомостями із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки, які були отримані в електронному вигляді з Прилуцької ОДПІ ГУ ДПС у Чернігівській області (а.с.11-15).

15.08.2022 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням, на підставі власної заяви про звільнення, відповідно статті 38 КЗпП України. При цьому, позивач стверджує, що розрахунки з ним у повному обсязі відповідачем не здійснені. У зв`язку із вказаним порушенням трудового законодавства відповідачем, ОСОБА_1 звернувся до Державної служби з питань праці. У відповідь на вказане звернення, 13.10.2022 року ним було отримано лист, в якому зазначено, що з відповідачем була проведена роз`яснювальна робота, і у відповідь була надана інформація про закриття відповідача, як суб`єкта господарювання. Вказане також підтверджується відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.56).

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, поданого відповідачем до суду першої інстанції 30.03.2023 року, згідно до наказу про звільнення від 15.08.2022 року, який зберігся в електронному вигляді (оскільки у вересні 2022 року документи щодо підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 втратила), ОСОБА_1 був звільнений з посади продавця продовольчих товарів за власним бажанням, та в наказі про звільнення було зазначено сплатити компенсацію за невикористану частину відпустки 16 календарних днів. Виплата заробітної плати разом з компенсацією відбулася готівкою в день звільнення - 15.08.2022 року, за вирахуванням податків та про це було відзвітовано до податкового органу по формі 4 ДФ, згідно якої ОСОБА_1 нараховано та виплачено 6 575 грн. 42 коп. заробітної плати. При цьому, підприємницьку діяльність ОСОБА_2 припинила.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 110 КЗпП України та стаття 30 Закону України Про оплату праці встановлюють, що при кожній виплаті заробітної плати, роботодавець повинен повідомити працівника про загальну суму заробітної плати, із розшифровкою за видами виплат, про розмір і підстави відрахувань із заробітної плати, що належить до виплати в період, за який проводиться оплата праці.

Крім того, частиною другою статті 30 Закону України Про оплату праці передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності, роботодавець - це юридична особа (підприємство, установа організація) або фізична особа-підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Правові основи регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності в Україні встановлені Законом України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, суб`єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Одночасно про суми доходів, нарахованих фізичною особою - підприємцем найманим працівникам, він повинен звітувати до Пенсійного фонду України і Державної податкової інспекції. Звітність до цих органів повинна заповнюватися на підставі первинних, бухгалтерських та інших документів, згідно з якими проводиться нарахування доходів найманим працівникам. Отже, фізична особа - підприємець зобов`язана оформляти відповідні первинні документи. Форми первинних документів з обліку заробітної плати повинні відповідати загальним вимогам первинних документів, що визначені у статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Оскільки фізична особа-підприємець, як роботодавець згідно з пунктом 10 частини першої статі 1 та пункту 1 частини першої статті 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є страхувальником стосовно своїх найманих працівників і платником єдиного соціального внеску, то він зобов`язаний подавати звіт до Пенсійного фонду України (пункт 4 частини другої статті 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Згідно з пунктом 44.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) роботодавці зобов`язані вести облік доходів найманих працівників, що підлягають оподаткуванню, на підставі первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою ПДФО, ведення яких передбачено законодавством.

Аналіз наведеного законодавства дає підстави для висновку, що фізичні особи-підприємці повинні вести первинний облік розрахунків з оплати праці, адже норма абзацу другого пункту 44.1 ПК України забороняє платникам податків формувати показники податкової звітності даних, не підтверджених документами, визначеними абзацом першим пункту 44.1 ПК України.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що належними та допустимими доказами виплати працівникові заробітної плати можуть вважатися письмові документи - первинні документи бухгалтерського обліку.

Так, ухвалами Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01.12.2022 року (а.с. 29), від 05.01.2023 року (а.с. 32), від 06.02.2023 року (а.с. 35) неодноразово витребовувались у відповідача: довідка про заробітну плату працівника ОСОБА_1 , довідка про розмір заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середній заробіток за останні два місяця роботи, та інформація щодо невикористаної відпустки за весь період роботи, проте, відповідачем дані ухвали суду не було виконано.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та достатні письмові докази, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, які б підтверджували факт отримання позивачем повного розрахунку при звільненні, а також доказів надання позивачу щорічних основних оплачуваних відпусток, або їх компенсацію.

Відповідно до статті 129 Конституції України, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, є однією із основних засад судочинства.

Згідно приписів ч.1, ч.2, ч.3, ч.4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Враховуючи вищенаведене, вирішуючи даний спір по суті вимог заявленого позову, суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регламентують спірні правовідносини, вірно встановивши фактичні, документально підтверджені обставини справи, які мають значення для її вирішення, надавши відповідну оцінку доказам у справі, у контексті приписів статті 89 ЦПК України, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, констатував, що ухвалами суду від 01.12.2022 року, від 05.01.2023 року, від 06.02.2023 року неодноразово витребовувались у відповідача довідка про заробітну плату працівника ОСОБА_1 , довідка про розмір заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середній заробіток за останні два місяця роботи, та інформація щодо невикористаної відпустки за весь період роботи, однак, відповідачем дані ухвали суду було проігноровано. За даних обставин, у зв`язку з тим, що відповідачем не спростовані позовні вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, невиплачених позивачу при звільненні, на підставі наданого ним розрахунку, який відповідачем також не спростовано, а саме: заборгованості по заробітній платі з компенсацією днів невикористаної відпустки в розмірі - 16 213 грн. 58 коп. та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в розмірі - 39 907 грн. 56 коп. При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що у вересні 2022 року документи щодо підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 втратила, про що було повідомлено Прилуцький РВП ГУНП в Чернівській області, оскільки, як вбачається із відповіді на зазначене повідомлення від 03.10.2022 року, в якому зазначено, що відшукати втрачені документи не видалося можливим, не можливо однозначно встановити, які саме документи були втрачені відповідачем, як і зробити висновок, що вони стосувалися невиплати позивачу заробітної плати та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Приймаючи до уваги зазначене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції від 26.04.2023 року щодо задоволення вимог заявленого позову, оскільки дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.04.2023 року - залишити без змін.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 24.05.2024 року.

Головуючий: Судді: