КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/1773/22

номер провадження: 22-ц/824/638/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Цуран С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року у складі судді Саадулаєва А.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУ НП у місті Києві), Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування.

Позовна заява мотивована тим, що 28 липня 2014 року старшим слідчим Подільського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - Подільський РУ ГУ МВС України у місті Києві) Гусаком О.А. за погодженням старшого прокурора прокуратури Подільського району міста Києва Хавіна В.О. у кримінальному провадженні №0002997 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку повідомлено про підозру у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України. Після пред`явленої підозри, проведених обшуків, викликів до правоохоронних органів, психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів, поєднаного з вимаганням коштів за закриття кримінального провадження, у зв`язку з втратою довіри з боку власника квартири у місті Києві, де проживав ОСОБА_1 та роботодавця, позивач змушений був повернутись для постійного проживання до міста Одеси, до будинку батьків, співвласником якого він був. В місті Одеса позивач, не переховуючись, відкрито проживав з батьками, дружиною та трьома неповнолітніми дітьми.

Вказував, що 28 липня 2014 року розпочався строк перебування позивача під слідством, що здійснювалося Подільським РУ ГУ МВС України у місті Києві. Не зважаючи на відоме місце проживання позивача, постановою старшого слідчого СВ Подільського РУ ГУ МВС України у місті Києві Гусака О.А. від 07 серпня 2014 року ОСОБА_1 оголошено в розшук та постановою цього ж старшого слідчого від 07 серпня 2014 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002997 зупинено на підставі ч.2 ст.280 КПК України.

Зазначав, що у зв`язку з перебуванням у розшуку на території держави Україна його систематично затримували в місті Одесі правоохоронні органи, повідомляючи про такі факти Подільське РУ ГУ МВС України у місті Києві та, вказуючи адресу його постійного місця проживання. Однак з невідомих позивачу причин, слідчими та прокурорами жодні процесуальні дії не вчинялись, по місцю його постійного проживання в місті Одеса виклики не направлялись. Після неодноразового з`ясування місця проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з неотриманням жодних доручень та процесуальних документів, правоохоронні органи міста Одеса, відпускали позивача. Позивач, усвідомлюючи, що без вчинення активних дій з метою закриття відповідного кримінального провадження та скасування розшуку, враховуючи пасивну поведінку правоохоронців, змушений був у квітні 2018 року поїхати до міста Києва, знайти адвоката для укладення договору про надання правової допомоги та захисту його у кримінальному провадженні.

Вказував, що за його дорученням захисником скеровано більше 50 клопотань про вчинення процесуальних дій (допит свідків, проведення експертиз, долучення документів тощо), скарг у порядку, встановленому КПК України, слідчому Подільського РУ ГУ МВС України у місті Києві та прокурорам прокуратури Подільського району міста Києва. Однак, всі скарги та клопотання були залишені поза увагою органу досудового розслідування та прокуратури.

Також вказував, що у зв`язку з активною процесуальною позицією його та його захисника впродовж 7 місяців, переслідуючи виключно мету залякати його, 19 грудня 2018 року о 08 год 30 хв. у кримінальному провадженні №0002997, без жодних попередніх викликів, його затримано за місцем проживання у місті Одесі та доставлено до УП ГУ НП в місті Києві, де він до 20 грудня 2018 року був позбавлений волі.

Зазначав, що 20 грудня 2018 року його доставлено до Подільського районного суду міста Києва для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цього ж дня ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Подільського УП ГУ НП в місті Києві Гусака О.А., погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №7 міста Києва Сітаром Д.В., про застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж ухвалою щодо нього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а саме, заборони до 20 лютого 2019 року цілодобово залишати місце проживання, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1-3, 8 ч.5 ст.194 КПК України.

У подальшому, ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2019 року ухвалу суду про застосування домашнього арешту щодо позивача було скасовано з підстав обґрунтованості доводів захисника щодо порушення органом досудового розслідування вимог КПК України у відповідному кримінальному провадженні, які прокурор та слідчий, не зважаючи на системні звернення захисника, залишили без належної процесуальної реакції. У подальшому прокурор Київської місцевої прокуратури №7 своєю постановою від 11 січня 2019 року кримінальне провадження №002997 від 02 травня 2014 року за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, закрив на підставі п.3 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості у суді і вичерпані можливості їх отримати.

Вказував, що з 28 липня 2014 року (з дня незаконного повідомлення про підозру) по 11 січня 2019 року (до дня закриття кримінального провадження прокурором) він безпідставно перебував під слідством 53 місяці, 4 роки або 48 місяців до 28 липня 2018 року та п`ять місяців з 28 липня 2018 року до 28 грудня 2018 року. За 53 місяці перебування під слідством ОСОБА_1 зазнав значних душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою працівників правоохоронних органів щодо нього, безпідставними звинуваченнями у вчиненні злочину, був змушений жити в умовах страху, бути позбавленим свободи та незаконного засудженим за те, чого він не вчиняв. Перебування під слідством протягом такого тривалого часу принижувало честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 в очах оточуючих, рідних та друзів. Коло друзів у позивача суттєво зменшилося після повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України. ОСОБА_1 доводилося постійно виправдовуватися перед друзями, рідними та знайомими, що він не «наркоман», не «наркокур`єр» та не «наркодилер».

Також з огляду на наявність підозри та оголошення у розшук ОСОБА_1 втратив роботу у місті Києві, змушений був переїхати з міста Києва до міста Одеси, де також не міг офіційно працевлаштуватися, змушений був погоджуватись на нелюдські умови випадкової роботи з метою утримання власної сім`ї.

З урахуванням наведеного та посилаючись на норми ст.56 Конституції України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.23, 1176 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 344 500 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, але не менше суми, кратній 53 розмірам мінімальної заробітної плати, передбаченої Законом України «Про Державний бюджет України» на момент розгляду справи судом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового слідства, прокуратури, грошові кошти у сумі 355 100 грн 00 коп., судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 15 500 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт перебування позивача під слідством та судом свідчить про заподіяння йому моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення їх нормальних життєвих зв`язків та вимагали від них додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій правоохоронних органів та суду. Крім того, факт спричинення моральної шкоди підтверджується висновком експерта. Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у розмірі 53 мінімальних заробітних плат, що на момент ухвалення рішення становить 355 100 грн 00 коп. Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню, суд також дійшов висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, у розмірі 15 500 грн 00 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп., які належним чином підтверджені та не спростовані відповідачами у справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ГУ НП у місті Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову повністю, посилаючись на його необґрунтованість та ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок про те, що позивачу завдано моральної шкоди органом досудового розслідування та прокуратурою при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002997, в якому позивач мав статус підозрюваного.

Звертає увагу, що слідчий, складаючи повідомлення особі про підозру, викладає свою власну думку про винуватість особи, яка склалась у нього на підставі оцінки тих доказів, що є в кримінальному провадженні на момент прийняття такого рішення. І наявність цього факту не означає офіційного визнання особи винною від імені держави. Висновок про винуватість особи хоч і є офіційною, але є особистою суб`єктивною думкою слідчого про наявність підстав для покладання на певну особу кримінальної відповідальності згідно конкретної правової норми. Підозрюваний, відповідно до принципу презумпції невинуватості, вважається невинуватим до того часу, доки його винуватість не доведена в установленому законодавством порядку. Позивач свідомо не з`являвся до уповноваженої особи та не спростовував отримані органами досудового розслідування факти, докази, інформацію, що призвело до формування у посадової особи думки про винуватість особи.

Вказує, що 19 грудня 2018 року позивача затримано на підставі ухвали суду. У подальшому 03 січня 2019 року йому вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного і 11 січня 2019 року прокурором винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Тобто, уповноваженим органом прийнято процесуальне рішення, яке є справедливою сатисфакцією.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд зазначив, що моральна шкода завдана позивачу внаслідок незаконного повідомлення про підозру та тривалого незаконного перебуванням його під слідством, в тому числі в розшуку, що не відноситься до переліку дій вказаних у ч.1 ст.1176 ЦК України.

Вважає, що судом не враховано, що за відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Також вказує, що судом безпідставно враховано інформацію, яка викладена у висновку експерта від 27 квітня 2021 року та стягнуто з державного бюджету 15 500 грн 00 коп., оскільки висновок експерта, з урахуванням правових підстав, відповідно до яких подано позов, а саме вимог ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не є необхідним, а витрати неминучими.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 28 липня 2014 року старшим слідчим Подільського РУ ГУ МВС України у місті Києві Гусаком О.А., за погодженням старшого прокурора прокуратури Подільського району міста Києва Хавіна В.О., у кримінальному провадженні № 0002997 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку повідомлено про підозру у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Тобто, з 28 липня 2014 року розпочався строк перебування позивача під слідством, що здійснювалося Подільським РУ ГУ МВС України у місті Києві.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується відповідачами, з метою захисту інтересів за дорученням позивача ОСОБА_1 його захисниками скеровано більше 50 клопотань про вчинення процесуальних дій (допит свідків, проведення експертиз, долучення документів тощо), скарг у порядку, встановленому КПК України, слідчому Подільського РУ ГУ МВС України у місті Києві та прокурорам прокуратури Подільського району міста Києва.

Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 Сітара Д.В. від 11 січня 2019 року кримінальне провадження №002997 від 02 травня 2014 року за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості у суді і вичерпані можливості їх отримати.

Отже наявними у справі доказами беззаперечно встановлено, що з 28 липня 2014 року (з дня повідомлення про підозру) по 11 січня 2019 року (до дня закриття кримінального провадження прокурором), позивач безпідставно перебував під слідством 53 місяці, а саме, 4 роки або 48 місяців до 28 липня 2018 року та п`ять місяців з 28 липня 2018 року до 28 грудня 2018 року.

Згідно із ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадку, передбаченому пунктом 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

За змістом ч.ч. 5-6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст.4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди через незаконні дії органу досудового розслідування та прокурора внаслідок повідомлення про підозру та тривалого незаконного перебування його під слідством, в тому числі в розшуку, полягає у тому, що ОСОБА_1 не мав змоги влаштуватися на роботу відповідно до його вищої освіти, досвіду на керівних посадах суб`єктів господарювання (ресторанний та будівельний бізнес), у зв`язку з штучно створеною правоохоронцями репутацією «наркоторговця» та оголошення його в розшук за вчинення тяжкого злочину. Наведене вкрай негативно вплинуло на його можливості матеріального забезпечення себе, пристарілих батьків, дружини та трьох малолітніх дітей, оскільки внаслідок розповсюдження в загальному доступі на офіційному сайті МВС даних про факт вчинення позивачем тяжкого злочину, пов`язаного з розповсюдженням наркотиків, позивач втратив можливість працювати розумовою працею, а заробляти фізично тяжкою працею внаслідок раніше отриманих травм ноги не мав фізичної можливості. ОСОБА_1 неодноразово затримувався і перевірявся у зв`язку з орієнтуванням та перебуванням у розшуку проводились в місті Одеса, в тому числі в присутності знайомих, друзів, сусідів, що викликало стан крайнього душевного неспокою та сорому, багато його знайомих внаслідок перебування під слідством розірвали стосунки. Також позивач втратив роботу та через затримання, що проводилось в будинку 18 грудня 2019 року, страждали непрацездатні та хворі на серцево-судинні захворювання батько та мати позивача, з якими ОСОБА_1 перебував в тісних близьких взаємовідносинах; батько позивача помер через серцеве захворювання.

Згідно з висновком експерта №692/04/2021 від 27 квітня 2021 року, складеного атестованим експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» Рудаковою В.Ю., у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-емоційних проявах, як перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок незаконного перебування під слідством упродовж липня 2014 року - січня 2019 року. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) та орієнтовний розмірі грошового еквіваленту моральних страждань становить 12 000 євро (а.с.67-86, т.1).

Станом на дату складення висновку експерта №692/04/2021 від 27 квітня 2021 року 12 000 євро було еквівалентно 403 814 грн 40 коп. За складання цього висновку ОСОБА_1 сплатив 15 500 грн 00 коп. (а.с.93, т.1).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що під час досудового розслідування позивачу не було завдано моральної шкоди органом досудового розслідування та прокуратурою, оскільки у кримінальному провадженні №0002997 ОСОБА_1 лише тимчасово мав статус підозрюваного, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Схожий правовий висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установивши наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють досудове розслідування, позивачу заподіяно моральну шкоду, а тому, з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості із Державного бюджету України на його користь підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 53 мінімальних заробітних плат, що на момент ухвалення рішення становить 355 100 грн 00 коп.

Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з державного бюджету на користь позивача витрати за складання висновку експерта №692/04/2021 від 27 квітня 2021 року у сумі 15 500 грн 00 коп., так як скаржник вважає, що цей висновок експерта не був необхідним, а витрати неминучими, не приймаються апеляційний судом до уваги, так як сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема, якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22, провадження №14-123цс23).

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

З урахуванням того, що більшість доводів апеляційної скарги, були предметом оцінки у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: