Справа № 740/7718/23
Провадження № 2/740/281/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником - адвокатом Рожиною Оленою Григорівною, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог),

установив:

У листопаді 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідачки борг у розмірі 2 134,63 доларів США, з яких: 2000 доларів США - сума боргу; 134,63 доларів США - 3 % річних, а також судові витрати.

На обґрунтування позову позивачка зазначила, що 27 серпня 2020 року вона передала відповідачці у борг грошову суму в розмірі 2 000,00 доларів США терміном на один рік - до 01.09.2021, на підтвердження чого сторони склали розписку. У встановлений строк ОСОБА_2 боргу не повернула та з 01.09.2021 ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Станом на час звернення до суду з цим позовом відповідачка не повернула позику позивачці.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 грудня 2023 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 22 січня 2024 року 12-00 год., яке у подальшому неодноразово відкладалося.

02.04.2024 до суду надійшла заява представника позивачки про зменшення розміру позовних вимог, в якій остання зазначила, що відповідачка частково сплатила борг, а саме 850 доларів США, у зв`язку з чим позивачка просить стягнути на свою користь з відповідачки борг у розмірі 1227,41 доларів США, з яких: 1150 доларів США - сума боргу; 77,41 доларів США - 3 % річних.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 квітня 2024 року заяву представника позивачки про зменшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду, судове засідання відкладено на 22 травня 2024 року 14-30 год.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Представник позивачки подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її та позивачки, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, при цьому належним чином повідомлена про дату та час судового засідання. 02.04.2024 до суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій вона підтвердила факт отримання грошових коштів у розмірі 2000 доларів США в борг від ОСОБА_1 . Зауважила, що частину боргу повернуто відповідно до чинного курсу валют. Зокрема, 450 доларів США відповідачка повернула готівкою у січні 2022 року, 400 доларів США - шляхом переказу на банківську карту (12.01.2021 - 2800,00 грн, 25.11.2021 - 2800,00 грн, у квітні 2023 року - 4000 грн, 07.08.2023 - 3800,00 грн,). Іншу частину коштів у розмірі 1150 доларів США зобов`язувалася повернути позивачці.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 27.08.2020 ОСОБА_2 власноруч написала розписку, відповідно до якої вона взяла в борг у ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) доларів США терміном до 01.09.2021, які отримала в повному обсязі при підписанні розписки (зворот а. с. 8).

Зі змісту вказаного документа - боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідачкою повернуто частину боргу у розмірі 850 доларів США, що підтверджується наданими представником позивачки та відповідачкою платіжними інструкціями (а. с. 38-40, 43, 45, 46).

Позичальниця - відповідачка ОСОБА_2 у добровільному порядку частину боргу у розмірі 1150 доларів США не повернула, про що не заперечувала.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Наявність оригінала боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Указаний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом у постановах від 31 жовтня 2018 року в справі № 707/2606/16-ц, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно зі ст. 525 ЦК України, не допускається одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 527 ЦК України передбачає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Указана позиція також узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Згідно зі ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

При цьому, при розрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума в іноземній валюті, розмір якої визначено в договорі, а не її еквівалент у національній валюті.

Висновок про можливість нарахування 3% річних в іноземній валюті міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц та № 464/3790/16-ц.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Як зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 5 - 7 ст. 81 ЦПК України).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог - доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Згідно з матеріалами справи, оскільки позивачка надала відповідачці грошові кошти в позику, про що свідчить відповідна боргова розписка, яка до цього часу знаходиться в позивачки, але відповідачка належним чином не виконала свої зобов`язання перед позивачкою та не повернула грошові кошти в повному обсязі, то суд дійшов висновку про доведеність зменшених позовних вимог та наявність правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості в розмірі 1 227,41 доларів США, з яких: 1 150,00 доларів США - сума боргу, 77,41 доларів США - 3 % річних (за період 02.09.2021 по 29.11.2023).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , поданий представником - адвокатом Рожиною Оленою Григорівною, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) 1 227 (одна тисяча двісті двадцять сім) доларів США 41 цент за договором позики від 27 серпня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко