Справа № 523/3208/24
Провадження №2/523/2752/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку ,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до АТ «Одеський припортовий завод» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій просила стягнути з акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання : АДРЕСА_1 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 131 362, 70 грн. та середній заробіток за весь час затримки невиплаченого платежу по заробітній платі, розрахованого по день звернення до суду, у сумі 87 681,64 грн.

Позов мотивований тим, що з 22 серпня 1991 року по 01 листопада 2001 року позивач працювала на посаді бухгалтера, а з 02 листопада 2001 по 28 листопада 2023 року заступником головного бухгалтера акціонерного товариства «Одеський припортовий завод».Згідно наказу №577-к від 21.11.2023 року позивач звільнена з роботи згідно ст.38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що в день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку та виплати заробітної плати в загальному розмірі 131 363,75 грн., стягнути з відповідача заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку.

В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що дійсно у товариства перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі у розмірі 131 362,70 грн. за період з липня 2023 року по листопад 2023 року. Порушення АТ «ОПЗ» строку розрахунку з позивачем при звільненні його з роботи, що передбачено ст. 116 КЗпП України, було допущено АТ «ОПЗ» з незалежних від нього причин, а саме: У зв`язку із введенням воєнного стану в країні на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р., АТ «ОПЗ» змушене повністю зупинити виробництво і відвантаження хімічної продукції через незалежні від нього причини і, як наслідок, зупинки всього виробничого процесу, що призвело до повної відсутності джерел надходження коштів, різкого погіршення фінансово-економічного стану АТ «ОПЗ» та виникнення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам заводу. Представник зазначила, що вимога позивача в частині стягнення з АТ «ОПЗ» середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в розмірі 87 681,64 грн. є безпідставними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду у встановленому законом порядку.

З огляду на положення частини другої статті 223 ЦПК України, згідно з якою неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 22 серпня 1991 року по 01 листопада 2001 року позивач працювала на посаді бухгалтера акціонерного товариства «Одеський припортовий завод», а з 02 листопада 2001 по 28 листопада 2023 року заступником головного бухгалтера акціонерного товариства «Одеський припортовий завод». Згідно наказу №577-к від 21.11.2023 року позивач звільнена з роботи згідно ст.38 КЗпП України. ( а.с.8-12)

Згідно довідки акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» № 129 від 19.01.2024 року, заборгованість із виплати заробітної плати позивачу складає 131 363,75 грн.

Зазначена сума позивачем не отримана.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі статтею 1Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене участині першій статті 94 КЗпП України.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Відповідно дост.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

На підставі ст. 15 ЗУ "Про оплату праці" від 24.03.1995р. оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст.24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

За вимогами ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця…

Отже, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 131 362,70 грн.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Абзацом 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок), передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Позивачем здійснено розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день звернення до суду.

Так, заробітна плата за два останні місяці, які передували звільненню становить 59 397,13 грн. Робочих днів за даний період 42 дні (у жовтні 22 дні та у листопаді 20 днів. Отже середньоденна заробітна плата складає 59 397,13/42 дні = 1 414,22 грн. Період стягнення з 28.11.2023 по 22.02.2024 становить 62 дні.

Відтак середній заробіток складає - 1 414,22 грн. * 62 дні = 87 681,64 грн.

Суд погоджується з розрахунком здійсненим позивачем. Відповідачем вказаний розрахунок не спростовано.

При прийнятті рішення у частині стягнення з боржника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом враховується, що в силу частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язковою підставою та складовою відповідальності роботодавця за затримку здійснення розрахунку з працівником є наявність вини роботодавця, про що зроблено висновок Верховним Судом України у постанові від 13.03.2017 у справі № 6-259цс17.

Аналіз приписів статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

Отже, законодавцем покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання зазначеного обов`язку до роботодавця застосовується відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, водночас працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами роботодавця та працівника.

Судом встановлено, що відповідач заперечує проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на введення воєнного стану в Україні.

Щодо вказаних заперечень, суд зазначає наступне.

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

У даному випадку стороною відповідача не доведено належними та допустимими доказами, що причиною порушення строків виплати заробітної плати була саме непереборна сила. Посилання у відзиві на безпідставність стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, відповідачем взагалі не аргументовано. Розрахунок не спростовано.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Враховуючи, розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі на дату звільнення, тривалість невиплати позивачу основного боргу, дії сторін щодо врегулювання спору, та з огляду на дотриманням розумного та справедливого балансу між інтересами сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день звернення до суду в розмірі 87 681,64 грн.

Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в розмірі 87 681,64 грн. та нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 131 362, 70 грн., яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів,а тому позов підлягаю задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п.1 ч.1ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, тому з відповідача, відповідно до вимогст.141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2 190,44 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (, м. Южне, вул. Заводська, буд.3, Одеська область) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання : АДРЕСА_1 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 131 362 (сто тридцять одну тисячу триста шістдесят дві) гривні 70 копійок, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів, та середній заробіток за весь час затримкирозрахунку при звільненні у сумі 87 681 ( вісімдесят сім тисяч шістсот вісімдесят одну) гривню 64 копійки, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» (, м. Южне, вул. Заводська, буд.3, Одеська область) на користь держави судовий збір у розмірі 2 190,44 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 03.05.2024 року .

Суддя: