Провадження № 2/638/4917/24
РІШЕННЯ

Іменем України

26 серпня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І. П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в обґрунтування якого зазначила, що

Позивач зазначає, що 26 жовтня 1985 року уклала шлюб із ОСОБА_2 , та з того часу ми стали проживала однією сім`єю в належній їй кімнаті АДРЕСА_1 . 08.07.1986 року зареєстровано місце проживання позивача та її чоловіка за вказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3 . З того часу і аж до липня 1988 року позивач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і отримувала допомогу у невеликому розмірі, а саме 35 рублів. Основним доходом сім`ї була заробітна плата чоловіка позивача, а згодом його лікарняні. Тобто, основним джерелом прибутків сім`ї був саме дохід чоловіка позивача у розмірі 619,78 рублів (липень 1987 року), 641,97 рублів (серпень 1987 року) та 369,14 рублів (вересень 1987 року).

У 1984 році позивач стала на чергу для отримання квартири, у 1988 році її було включено до членів кооперативу «Автомобіліст», та після будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , квартири були надані і всі члени кооперативу вимушені були зареєструватись в них протягом місяця. Позивач зазначає, що оскільки її чоловік був ліквідатором аварії на Чорнобильській АЕС і в результаті цього він отримав невиліковну хворобу, то в той період часу він знаходився на лікуванні в м.Харків, внаслідок чого не зміг змінити місце реєстрації з гуртожитку на кооперативну квартиру, тоді як позивач разом із сином у жовтні 1988 року знялась з реєстрації в гуртожитку, та лише 29.11.1988 року зареєструвалась в кооперативній квартирі АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в лікарні в м.Харків, ОСОБА_2 помер.

З 2019 року позивач є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області та отримує пенсію у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У 2023 році позивачу стало відомо, що вона має право на пенсію свого чоловіка, у зв`язку з чим 26 травня 2023 року вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (регіональне відділення у м. Шостка) із заявою про перерахунок пенсії - перехід на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ. За результатом розгляду заяви, відповідачем 02.06.2023 року було прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії за №87, яка мотивована відсутністю у заявника документа, який підтверджує факт спільної реєстрації за однією адресою з годувальником, а відтак, факт перебування на утриманні померлого годувальника.

В подальшому ОСОБА_1 звернулась до Шосткинського міськрайонного суду із заявою про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження. 11 жовтня 2023 року Шосткинськм міськрайонним судом Сумської області було винесено ухвалу про залишення моєї заяви у зв`язку з наявністю спору про право. В подальшому ОСОБА_1 звернулася до суду з тотожною заявою в порядку позовного провадження. Проте, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі від 22 грудня 2023 року у відкритті провадження було відмовлено з тих підстав, що встановити факі перебування на утриманні померлого для отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника можливо винятково під час розгляду справи в суді адміністративна юрисдикції. У зв`язку цим ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом про визнання рішення протиправним, його скасування і зобов`язання вчинити дії. Однак, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29.05.2024 року у справі №480/01686/24 у задоволенні позову було відмовлено з посиланням на те, ще позивачем не підтверджено факт перебування на утриманні померлого, адже відсутнє відповідне судове рішення. При цьому було зазначено, що юридичні факти встановлюються судами загальної юрисдикції і запропоновано вдруге звернутись до суду загальної юрисдикції і приводу встановлення факту перебування на утриманні померлого.

Вказані обставини зумовили звернення ОСОБА_1 до суду з цією позовною заявою. Позивач зазначає, що у зв`язку із виникненням у позивача права на перерахунок пенсії - встановлення факту перебування на утриманні чоловіка пов`язується із наступним вирішенням спору про право, тому заяву подана в порядку позовного, а не окремого провадження.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд встановити факт перебування її на повному утриманні чоловіка ОСОБА_2 , на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 04 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження на подання відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали від 04 липня 2024 року доставлено до Електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 06 липня 2024 року, проте у встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підстав наявних матеріалів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Ухвалою суду від 07 серпня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що повідомлено сторін.

В судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутністю сторони позивача.

Представник ГУ ПФ України в Харківській області в судове засідання не з`явився про судове засідання відповідач повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 223, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 жовтня 1985 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 26 жовтня 1985 року (а.с. 12).

17 січня 1987 року, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився спільний син ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 11 лютого 1987 року (а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_3 , у віці 31 рік, ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 28 листопада 1988 року (а.с.12).

Згідно з Експертним висновком Харківського регіональної міжвідомчої експертної Ради по встановленню причинного зв`язку хвороб та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та їх професійного характеру при Харківському НІІ медичної радіології МЗ УРСР № 4345 від 20 лютого 1992 року, хвороба, яка спричинила смерть ОСОБА_2 , пов`язана із впливом іонізуючих та інших шкідливих факторів при роботі з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 17).

З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що на час смерті ОСОБА_2 позивачка проживала разом з чоловіком та перебувала на його утриманні. Такий висновок суду ґрунтується на наступному.

Відповідно до копії архівної довідки архівного відділу Шосткинської міськради за №04-01/144 від 10 травня 2019 року, ОСОБА_1 отримувала виплати у розмірі 35 рублів щомісячно з серпня до грудня 1987 року. Відомості про отримання заробітної плати та соціальних виплат ОСОБА_1 у 1988 році відсутні (а.с. 16).

Згідно з копією довідки ВАТ АК «Свема» від 23 листопада 1999 року, заробітна плата та лікарняні ОСОБА_2 складали: 619,78 рублів за липень 1987 року, 641,97 рублів за серпень 1987 року, 369,14 рублів за вересень 1987 року (а.с. 15).

Згідно з довідкою Приватного підприємства обслуговування гуртожитків «ПП ОСОБА_5 » від 10 червня 2024 року, ОСОБА_1 разом з сім`єю проживали в гуртожитку та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 з 08 липня 1986 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зняті з реєстрації 28 жовтня 1988 року (а.с. 20).

Відповідно до довідки коменданта гуртожитку від 04 листопада 1988 року ОСОБА_1 дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_5 , разом з сином ОСОБА_4 до смерті його батька ІНФОРМАЦІЯ_2 , та перебували на його утриманні (а.с. 14).

При цьому, суд враховує, що факт зняття 28 жовтня 1988 року, тобто за шість днів до смерті чоловіка, позивача з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , жодним чином не свідчить про те, що позивач не проживала разом з чоловіком на час його смерті та не перебувала на повному утриманні свого чоловіка, що підтверджено сукупністю достатніх та взаємопов`язаних доказів, в тому числі, але не виключно, відомостями про розмір доходу позивача та її чоловіка, відомостями, зазначеними у довідці коменданта від 04.11.1988.

З 22 травня 2019 року ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується Пенсійним посвідченням позивача Серія НОМЕР_4 (а.с. 7).

Крім того, ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації як дружина померлого громадянина із числа ліквідаторів першої категорії, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, що підтверджується Посвідченням № НОМЕР_5 (а.с. 13).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головного управління Пенсійного фонду в Сумській області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що встановлено рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі № 480/1686/24, яке набрало законної сили 01 липня 2024 року, а відтак не підлягає доказуванню у цій справі відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-ІV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 10 Закону № 1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 36 Закону № 1058-IV визначено умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Так, згідно ч. 1 ст. 36 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Частиною 2 статті 36 Закону №1058-IV передбачено, що непрацездатними членами сім`ї померлого годувальника вважаються, серед іншого, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 36 зазначеного Закону, до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Зміст вищезазначених норм Закону №1058-IV свідчить, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника, зокрема, дружині, може призначатися при дотриманні певних умов, серед яких:

- належність до непрацездатних членів сім`ї померлого годувальника, зокрема досягнення дружиною пенсійного віку;

- перебування на утриманні померлого годувальника, або ж втрата джерела засобів до існування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, які кожен окремо відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, а також критеріям достатності та взаємозв`язку в їх сукупності, судом встановлено, що ОСОБА_1 , яка є непрацездатною особою, на час смерті свого чоловіка ОСОБА_2 перебувала на його повному утриманні, а відтак має право на про перерахунок пенсії - перехід на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ.

26 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (регіональне відділення у м. Шостка) із заявою про перерахунок пенсії - перехід на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ.

З урахуванням принципу екстериторіальності, заява ОСОБА_1 була опрацьована ГУ ПФ України в Харківській області, рішенням якого від 02.06.2023 №87 ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії. Зокрема, у рішенні вказано, що згідно пункту 2.11 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймається документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації): особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Згідно з пунктом 2.11 Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Враховуючи відсутність у позивача відомостей про місце проживання разом з годувальником за однією адресою, факт перебування на утриманні померлого годувальника підлягає встановленню виключно в судовому порядку.

Отже, встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого годувальника ОСОБА_2 має юридичне значення та є необхідним для призначення (перерахунку) пенсії відповіднодо Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в порядку, визначному Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

При цьому у заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України).

Системний аналіз ст. 315 та ст. 294 ЦПК України свідчить про те, що заява про встановлення факту родинних зв`язків може бути розглянута як в порядку окремого провадження, так і на загальних підставах в порядку позовного провадження.

Можливість здійснювати розгляд питання про встановлення фактів у позовному провадженні підтверджена позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20.

Справи про встановлення юридичних фактів, зокрема факту родинних відносин, можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги за своєю суттю є безспірними (пункт 1 частини першої статті 315 ЦПК України), однак розглядаються в порядку позовного провадження з формальних підстав, а саме у зв`язку з тим, що аналогічна заява ОСОБА_1 , подана раніше в порядку окремого провадження, залишена без розгляду у зв`язку із запереченням заінтересованої особи проти заяви, що на переконання місцевого суду свідчило про наявність спору про право. Таким чином, відмова у задоволенні вимог, заявлених позивачем в порядку позовного провадження, буде носити формальний характер, що суперечить завданням цивільного судочинства.

Щодо можливості розгляду цієї справи та встановлення факту, що має юридичне значення, місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства, суд зазначає наступне.

З позовної заяви вбачається, що позивач з аналогічним позовом зверталася до Дзержинського районного суду м. Харкова, проте ухвалою суду від 22 грудня 2023 року їй було відмовлено у відкритті провадження у справі №589/5465/23.

Водночас у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника підлягає розгляду загальним судом в порядку цивільного судочинства, а після прийняття судом рішення у разі задоволення заяви, наділяє позивача правом звернутися з копією такого рішення до пенсійного органу для вирішення питання переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, або надати документи, передбачені пунктом 2.11 Порядку №22-1.

Вказані висновки узгоджуються, зокрема з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 лютого 2024 року у справі №160/10439/23.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем належними, допустими та достовірними доказами доведено факт, що має юридичне значення, а саме факт перебування ОСОБА_1 на повному утриманні померлого годувальника ОСОБА_2 на час його смерті, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 13, 77-81, 259, 263-265, 267-268, 273, 313-314, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , на повному утриманні чоловіка ОСОБА_2 , на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2024 року.

Суддя І.П. Латка