Провадження №22-ц/824/2014/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що відповідно до укладеного у формі заяви б/н від 17 листопада 2020 року кредитного договору, відповідачу було відкрито кредитний рахунок. Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому збільшився до 50000,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань відповідачем за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 49195,94 грн. та заборгованості за відсотками - 8704,08 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач також, посилаючись на положення ст. ст. 207, 638 ЦК України, вказує на те, що свідченням визнання відповідачем угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч. 2 ст. 642 ЦК України. Зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг, позивач виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором, а тому позивач звернувся до суду із даною позовною заявою за захистом свого порушеного права.

На підставі наведеного, просив суд:

стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 17 листопада 2020 року станом на 17 жовтня 2022 року у загальному розмірі 57 900,02 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у виді сплати судового збору в сумі 2481,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором (заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг) від 17 листопада 2020 року у розмірі 49195 гривень 94 копійки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 2108 гривень 11 копійок. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вказане судове рішення є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, також не оспорювалося відповідачем факт укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами договору. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.3.2., п.3.3. Договору, на підставі яких Відповідача при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Зазначає, що на підтвердження того, що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також розмір процентної ставки, відповідачем було надано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 17.12.2020 року, яка підписана особисто Відповідачем. У вказаній заяві встановлена базова відсоткова ставка за користування кредитом, відсоткова ставка у разі прострочення суми заборгованості, тип кредитної карти, валюта кредиту та порядок погашення. Також зазначає, що Відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, в якому особистим підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної картки Вказує, що сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Вказує, що факт сплати Відповідачем платежів на погашення відсотків ним не спростований.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 24 лютого 2023 року відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вказане судове рішення є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати оскаржуване рішення і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що була пограбована через додаток Приват24 на суму 49 400, 00 грн шляхом списання з її карти Універсальна коштів. Вказує, що банк не мав права стягувати з неї на свою користь безпідставно списані кошти у розмірі 49 400, 00 грн. Стверджує, що в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває на розгляді подана нею позовна заява до Позивача про стягнення безпідставно списаних коштів з карткового рахунку. Вказує, що дана обставина виключає можливість задоволення позовних вимог у цій справі відповідно до вимог ст.1073 ЦК України. Зазначає, що відповідно до п.39.2.3. ст.39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» позивач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед Відповідачем як володільцем банківського рахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку №б/н від 17 листопада 2020 року.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді та які діяли на момент підписання заяви-анкети.

Як вбачається з довідки АТ КБ «Приват Банк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 відбулись наступні зміни кредитного ліміту: 17.11.2020 року - встановлення кредитного ліміту -2000, 00 грн; 17.11.2020 2020 року - зменшення кредитного ліміту-300, 00 грн; 17.11.2020 року - зменшення кредитного ліміту - 300, 00 грн; 28.12.2021 року-збільшення кредитного ліміту- 50 000, 00 грн; 05.04.2022 року - зменшення кредитного ліміту 0 0, 00 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17.10.2022 року становить 57900, 00 грн, яка складається з 49 195, 94 грн - заборгованість за тілом кредиту; 8 704, 08 грн - заборгованість за простроченими відсотками;

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції зазначив, що заявлена вимога про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8704,08 грн. - є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що окрім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач також підписала паспорт споживчого кредиту.

Суд погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що паспорт споживчого містить застереження про те, що інформація зазначена у паспорті, дата її надання 17 листопада 2020 року, зберігає чинність та є актуальною до 02 грудня 2020 року. Більш того, зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

Таким чином, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

Що стосується прострочених відсотків, які просив позивач стягнути з відповідача, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довів, що заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, підписана відповідачем, містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами.

Крім того, як убачається з виписки за договором № б/н за період 17.11.2020-19.10.2022, списання відсотків за використання кредитного ліміту не стягувалося постійно.

Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти вищевказані твердження банку, оскільки при вирішенні справи вищевказаній позиції позивача судом першої інстанції було надано належну та детальну правову оцінку, з якою по суті погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , то суд зазначає наступне:

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач просила скасувати рішення суду першої інстанції про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що була пограбована через додаток Приват24 на суму 49 400, 00 грн шляхом списання з її карти Універсальна коштів.

На підтвердження своїх вимог відповідач надала ряд документів, а саме: Витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, пояснення, лист Департаменту кіберполіції управління протидії кіберзлочинам в м. Києві про реєстрацію та прийняття рішення за електронним зверненням, заяву ОСОБА_1 на адресу Голови правління Приватбанку, лист АТ КБ «Приватбанк» на адреску ОСОБА_1 .

В той же час вказані документи не містять належного підтвердження відповідних органів вказаного відповідачем факту. Фактично вони містять інформацію про твердження позивача, однак не встановлюють достеменне підтвердження таких фактів. На цій підставі суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, оскільки нею не підтверджені доводи, зазначені в апеляційній скарзі належними доказами.

За таких умов, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку про недоведеність позивачем своїх вимог, а зазначені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними та не спростовують законності оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько