г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 2-163/2002
Номер провадження 4-с/213/4/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А ЇН И

16 травня 2024 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Куропятник І.С.,

без участі учасників справи,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаною скаргою, де зазначає, що на примусовому виконанні в Інгулецькому відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №53916332 за виконавчим листом №2-163/2002, виданого Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2002 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі частини з усіх видів заробітку, починаючи з 15 січня 2002 року по досягнення дитиною повноліття. Під час виконавчого провадження державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника та його внесено в реєстр боржників. 25 липня 2022 року постановою державного виконавця виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». 11 березня 2024 року він звернувся із заявою до виконавчої служби про зняття арешту з майна та виключення з реєстру боржників, на що отримав відмову, оскільки відсутні правові підстави для цього та наявний борг по аліментам у розмірі 116 530,02 грн, штраф і сплати аліментів у розмірі 63 889,46 грн, виконавчий збір у розмірі 12 777,89 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 503,00 грн.

З приводу розрахованих сум боргу він не погоджується та 10 червня 2019 року звертався до державного виконавця з питанням про здійснення перерахунку суми заборгованості, однак цього зроблено не було.

Вважає, що за обставин відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

Просить визнати неправомірною бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , виключити з реєстру боржників у виконавчому провадженні №53916332 за виконавчим листом №2-163/2002 та зобов`язати виконавчу службу вчинити дії по зняттю арешту та виключити з реєстру боржників скаржника.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином. Начальник Інгулецького відділу ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаращенко Т.М. надала відзив на скаргу, де вказує, що на примусовому виконанні в Інгулецькому відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №53916332 за виконавчим листом №2-163/2002, виданого Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2002 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі частини з усіх видів заробітку, починаючи з 15 січня 2002 року по досягнення дитиною повноліття. 26 березня 2018 року було накладено арешт на майно боржника та внесено відомості до Єдиного реєстру боржників. Також проводилось ряд виконавчих дій щодо виконання судового рішення в рамках виконавчого провадження. 30 червня 2019 року надійшла заява боржника про надання довідки-розрахунку з копіями чеків про сплату аліментів у період з 2012 року по 2018 рік у кількості 11 штук на суму 12 400,00 грн. Державним виконавцем сторонам 16 червня 2019 року була направлена довідка-розрахунок заборгованості, яка в сумі складає 116 530,02 грн. Після вчинення ряду виконавчих дій 25 липня 2022 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». За виконавчим провадженням №53916332 залишається несплачений борг у розмірі 116 530,02 грн, штраф і сплати аліментів у розмірі 63 889,46 грн, виконавчий збір у розмірі 12 777,89 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 503,00 грн. Стаття 59 ЗУ «Про виконавче провадження» містить підстави для зняття арешту з майна, в інших випадках арешт знімається за рішенням суду. Відомості щодо боржника з Єдиного реєстру боржників за заявою боржника у разі повернення виконавчого документу виключаються якщо на рахунок органу державної виконавчої служби надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`являвся. Просить скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

03 квітня 2024 року скарга надійшла до суду.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідив матеріали справи та виконавчого провадження №53916332, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В ст. 129-1 Конституції України зазначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст.129 Конституції України обов`язковість виконання рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно вимог ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З наведених правових норм видно, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Єторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін ( "Горнсбі проти Греції" (Hornsby V. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-11). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці без неналежних затримок (у справі "Фуклев проти України", заява ;+№71186/01). На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці ( "Чіжов проти України" п. 40).

За приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Судом встановлено, на виконанні Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №53916332 з примусового виконання виконавчого листа №2-163/2002, виданого Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2002 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі частини з усіх видів заробітку, починаючи з 15 січня 2002 року по досягнення дитиною повноліття.

26 березня 2018 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки-розрахунку, станом на 11 листопада 2018 року борг по аліментам становить 116 530,02 грн.

18 січня 2019 року ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області оголошено розшук боржника ОСОБА_1

25 липня 2022 року постановою державного виконавця Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Терещенко Ю.В. виконавчий документ у виконавчому провадження №53916332 повернуто стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Скаржник звернувся із заявою до виконавчої служби про зняття арешту з майна та виключення з реєстру боржників, на що отримав відмову, оскільки відсутні правові підстави для цього та наявний борг по аліментам у розмірі 116 530,02 грн, штраф і сплати аліментів у розмірі 63 889,46 грн, виконавчий збір у розмірі 12 777,89 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 503,00 грн.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Підстави, за яких виконавче провадження підлягає закінченню визначені в статті 39 даного Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 40 вищевказаного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Таким чином, законодавець розрізняє поняття "завершення" та "закінчення" виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, визначених ст. 37 Закону, воно вважається "завершеним", а у разі винесення виконавцем постанови з підстав, визначених ст. 39 Закону, воно вважається закінченим.

З встановлених судом обставин встановлено, що виконавчий документ, в якому скаржник є боржником був повернутий державним виконавцем стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону.

Повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону, згідно з нормами ч. 1 ст. 40 Закону, не є підставою для зняття арешту, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Окрім цього, боржником під час розгляду скарги не доведено, що існують підстави, які визначені ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Вищевказане також підтверджується нормами п. п. 21, 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5, згідно з якими закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.

У разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Таким чином, боржник з метою зняття арешту повинен внести на депозитний рахунок відповідного органу державної виконавчої служби кошти, достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на нього, і тільки у такому разі державний виконавець буде зобов`язаний зняти арешт та інші заходи примусового виконання рішень, застосовані під час виконавчого провадження.

Окрім цього, згідно з ч. 7 ст. 9 Закону України "Про виконавче провадження", відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів, у той час як встановлено вище - виконавець повернув виконавчий документ на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону, що не є підставою для виключення відомостей про боржника з відповідного реєстру.

Аналогічні висновки навела колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі

№425/1341/17 (провадження № 61-17531св18).

Що стосується посилання скаржника на висновки, викладені у вказаних ним постановах Верховного суду, суд вважає за необхідне зазначити, що у справах, що були предметом розгляду, були інші фактичні обставини.

Таким чином твердження боржника про те, що державна виконавча служба допустила бездіяльність, яка полягала у не знятті арешту з майна боржника, а також не виключення відомостей про нього з Реєстру боржників, не знайшло свого підтвердження під час розгляду скарги.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення скарги.

Керуючись Законом України "Про виконавче провадження", ст. ст. 260, 261, 447 - 453 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Інгулецького відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду

Дата складення повного тексту ухвали суду 16 травня 2024 року.

Суддя В.В. Попов