ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року

м. Київ

справа № 199/2650/23

провадження № 61-17858св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трутнєв Сергій Валерійович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2023 року у складі судді Руденко В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року

у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, стягнення збитків.

2. Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що вона перебувала

у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 із 21 червня 2003 року до

12 грудня 2018 року.

3. За час шлюбу, на ім`я ОСОБА_2 , подружжя за спільні кошти придбало нерухоме майно:

52/100 часток домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 24 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального Сусловим М. Є.;

48/100 часток домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння

від 20 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Колодієм P. O.

4. Надалі ОСОБА_2 отримав висновок щодо технічної можливості поділу майна від 27 грудня 2018 року № 27/12/19-1, складений

ФОП ОСОБА_10 , відповідно до якого домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 , за технічними показниками може бути поділено на:

1) вбудоване офісно-торгове приміщення № 1 в зблокованому житловому будинку та в прибудовах а-1, А2-1, А3-1, А4-1, загальною площею 168 кв. м,

а1 - ганок, за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) А-1 - зблокований житловий будинок (загальна площа 86,8 кв. м, житлова площа 50,6 кв. м). а1-1, А1-1 - прибудови, а, а2 - ґанок, Б, И - гараж, В, Ж - вбиральня, Г, Д, Е, Л - навіс, З, С - душ, М - альтанка, Т - навіс, за адресою: АДРЕСА_1 .

5. 28 грудня 2018 року державним реєстратором, на підставі вказаного висновку ФОП ОСОБА_10 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено:

запис про право власності (№ 29895238) ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) - зблокований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею

86,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

запис про право власності (№ 29768657) ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) - офісно-торгове приміщення загальною площею 168,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 1.

6. Таким чином 28 грудня 2012 року домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 було поділене на два окремі об`єкти нерухомого майна.

7. 03 вересня 2019 року, тобто після розірвання шлюбу зі ОСОБА_2 , позивачка надала згоду на дарування ним ОСОБА_3 спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу - житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,100 га, кадастровий номер :01:459:0018, на його умовах і на його розсуд.

8. 10 жовтня 2019 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодієм Р. О. та зареєстрованого у реєстрі за № 651, подарував ОСОБА_3 вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 86,8 кв. м.

9. 30 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним вказаного договору дарування

від 10 жовтня 2019 року № 651 (справа № 202/6588/21), який надалі був переданий на розгляд Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

10. У справі № 202/6588/21 ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 17 травня 2022 року витребувано

у приватного нотаріуса Колодія P. O. належним чином завірену копію нотаріальної справи із посвідчення договору дарування від 10 жовтня

2019 року № 651 щодо нерухомого майна, розташованого на

АДРЕСА_1 .

11. Під час розгляду справи № 202/6588/21 позивачка дізналася, що приміщення 1 за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 також подарував ОСОБА_3 .

12. Відповідно до інформаційної довідки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого

є ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10 жовтня 2019 року № 655, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Колодієм P. O.

13. Таким чином ОСОБА_2 без її згоди подарував ОСОБА_3 нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та набуте за час шлюбу, а саме приміщення за адресою:

АДРЕСА_2 , площею 168,0 кв. м.

14. На момент укладення оспорюваного договору дарування шлюб між позивачкою та ОСОБА_2 було розірвано, однак поділ спільного майна, набутого за час шлюбу, проведено не було.

15. Вважає, що ОСОБА_2 було незаконно відчужено спільне майно подружжя за відсутності її нотаріально посвідченої згоди на таке відчуження, що свідчить про недійсність оспорюваного правочину.

16. Крім того, з моменту державної реєстрації підприємницької діяльності ОСОБА_3 отримувала дохід від надання в оренду об`єктів нерухомого майна, які під час здійснення підприємницької діяльності здавав у оренду ОСОБА_2 , а отже отриманий ОСОБА_3 дохід був не менший, ніж отриманий дохід ОСОБА_2 .

17. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , остаточно сформулювавши позовні вимоги, просила суд:

визнати недійсним договір дарування від 10 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Колодієм Р. О. та зареєстрований у реєстрі за

№ 655, про дарування офісно-торгового приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , приміщення 1;

скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на офісно-торгове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 1;

визнати офісно-торгове приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , приміщення 1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1

і ОСОБА_2 ;

у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину офісно-торгового приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , приміщення 1;

у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину офісно-торгового приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , приміщення 1;

стягнути зі ОСОБА_2 збитки у розмірі 250 163,88 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

18. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 серпня 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року,

у позові відмовлено.

19. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вказав, що оскільки ОСОБА_1 нотаріально посвідченою заявою від 03 вересня 2019 року надала згоду своєму колишньому чоловіку ОСОБА_2 на дарування ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, офісно-торгового приміщення та земельної ділянки площею 0,100 га, кадастровий номер :01:459:0018, за адресою: АДРЕСА_1 , тому оспорюваний договір дарування було укладено за згодою позивачки

і оформлено відповідно до чинного законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21. У грудні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Трутнєв С. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 08 листопада 2023 року.

22. Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2024 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які

у лютому 2024 року надійшли до Верховного Суду.

23. Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

24. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 22 вересня 2022 року

у справі № 125/2157/19, Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 126/3476/16-ц,

від 15 червня 2021 року у справі № 447/559/18, від 05 жовтня 2022 року

у справі № 352/1950/15-ц, від 08 червня 2022 року у справі № 754/2922/19,

від 22 червня 2022 року у справі № 645/995/17, від 15 березня 2023 року

у справі № 688/4803/18, від 22 березня 2023 року у справі № 202/4407/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

25. Також вважає, що відсутній висновок Верховного Суду, щодо застосування частини першої статті 219 ЦК України у взаємозв`язку

з абзацом третім частини другої, частиною четвертою статті 369 цього Кодексу (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

26. Крім того вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

27. Наполягає, що не давала згоди на відчуження офісно-торгового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а її згода

від 03 вересня 2019 року є нікчемною, оскільки не посвідчена нотаріально, як того вимагає абзац 3 частини другої статті 369 ЦК України.

28. Оскільки згоди на розпорядження офісно-торговим приміщенням вона колишньому чоловікові не надавала, про що не могла не знати ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , то укладений між відповідачами договір дарування порушує право спільної сумісної власності подружжя та

є недійсним в силу відсутності у співвласника ОСОБА_2 необхідних повноважень та недобросовісних дій ОСОБА_3 .

29. Вважаючи позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності в порядку поділу майна подружжя та стягнення збитків похідними від вимоги про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не розглянув ці вимоги по суті, не дослідив докази на їх підтвердження та не навів відповідних обґрунтувань щодо наявності підстав для їх відхилення.

30. Також суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів та вжиття заходів процесуального примусу, які мали значення для правильного вирішення справи, а апеляційний суд цих недоліків не усунув.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Обставини справи, встановлені судами

31. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі

із 21 червня 2003 року до 12 грудня 2018 року.

32. За час шлюбу, на ім`я ОСОБА_2 , подружжя за спільні кошти придбало нерухоме майно:

52/100 часток домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 24 липня 2013 року;

48/100 часток домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння

від 20 квітня 2017 року.

33. Надалі ОСОБА_2 отримав висновок щодо технічної можливості поділу майна від 27 грудня 2018 року № 27/12/19-1, складений

ФОП ОСОБА_10 , відповідно до якого домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 , за технічними показниками може бути поділено на:

1) вбудоване офісно-торгове приміщенняНОМЕР_1 в зблокованому житловому будинку та в прибудовах а-1, А2-1, А3-1, А4-1, загальною площею 168 кв. м,

а1 - ганок, за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) А-1 - зблокований житловий будинок (загальна площа 86,8 кв. м, житлова площа 50,6 кв. м). а1-1, А1-1 - прибудови, а, а2 - ґанок, Б, И - гараж, В, Ж - вбиральня, Г, Д, Е, Л - навіс, З, С - душ, М - альтанка, Т - навіс, за адресою: АДРЕСА_1 .

34. 28 грудня 2018 року державним реєстратором, на підставі вказаного висновку ФОП ОСОБА_10 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено:

запис про право власності (№ 29895238) ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) - зблокований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 86,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

запис про право власності (№ 29768657) ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) - офісно-торгове приміщення загальною площею 168,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 1.

35. 03 вересня 2019 року, після розірвання шлюбу зі ОСОБА_2 , позивачка надала колишньому чоловіку, згоду на дарування ним ОСОБА_3 , житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, офісно-торгового примішення та земельної ділянки площею 0,100 га кадастровий номер :01:459:0018, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 , на умовах на його розсуд.

Справжність підпису ОСОБА_1 на вказаній заяві-згоді посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодієм Р. О. (номер в реєстрі 650).

36. 10 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування офісно-торгового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодієм Р. О. та зареєстрований в реєстрі під № 655.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

37. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

38. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

39. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

40. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

41. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

42. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається

в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

43. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

44. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника

з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

45. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

46. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

47. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що

є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

48. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них

у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України), спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю

(частина перша статті 368 ЦК України).

49. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що передбачено частиною першою статті 358 ЦК України.

50. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

51. Подібні положення викладені у частині третій статті 368 ЦК України.

52. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

53. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором

є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

54. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не

є договором дарування.

55. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду,

а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

56. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

57. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

58. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме в момент вчинення правочину.

59. Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 21 червня 2003 року до 12 грудня 2018 рокуперебували в зареєстрованому шлюбі та за час шлюбу за спільні кошти набули у власність спірне нерухоме майно.

60. За вимогами частин першої-третьої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним

із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

61. Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним

із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

62. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

63. Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

64. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року

у справі № 916/2813/18 вказала, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий

набувач - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той

з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у постанові від 21 листопада 2018 року у справі

№ 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того

з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору

в залежність від добросовісності сторін договору».

65. Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня

2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого

з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності

і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого

з подружжя.

66. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

67. Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

68. У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 надала колишньому чоловіку згоду на дарування спільного нерухомого майна подружжя розташованого по АДРЕСА_1 (житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, офісно-торгового приміщення та земельної ділянки площею 0,100 га кадастровий номер :01:459:0018) і така згода 03 вересня 2019 року була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодієм Р. О.

69. ОСОБА_3 , як матір ОСОБА_2 , знала, що спірне нерухоме майно було придбане під час його шлюбу з позивачкою, водночас за наявності нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на укладення договору дарування, відсутні підстави, які б підтверджували недобросовісність

ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного договору дарування.

70. Також судами надано правову оцінку твердженням ОСОБА_1 про те, що вона не надавала згоди на відчуження офісно-торгового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Дослідивши зміст заяви позивачки від 03 вересня 2019 року, суди правильно вказали, що вона надала згоду своєму колишньому чоловіку ОСОБА_2 на дарування ОСОБА_3 , офісно-торгового приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , а відсутність у цій заяві позначки «Приміщення 1», яке вживається для позначення виду об`єкта в технічній документації, на дійсність укладеного договору дарування не впливає.

71. Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки ОСОБА_1 нотаріально посвідченою заявою від 03 вересня

2019 року надала згоду своєму колишньому чоловіку ОСОБА_2 на дарування ОСОБА_3 офісно-торгового приміщення по АДРЕСА_1 , отже оспорюваний договір дарування укладено з дотриманням вимог статті 369 ЦК України, статті 65 СК України.

72. Посилаючись на те, що її заява від 03 вересня 2019 року не передбачає згоди на відчуження об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101, позивачка не зазначає, яке інше офісно-торгове приміщення розташоване за вказаною адресою.

73. Підписуючи заяву-згоду від 03 вересня 2019 року, ОСОБА_1 , як повнолітня, дієздатна особа мала зважати на юридичні наслідки вчинення таких дій.

74. Посвідчення приватним нотаріусом справжності підпису ОСОБА_1 на заяві від 03 вересня 2019 року не свідчить про те, що згода позивачки на розпорядження спірним майном є нікчемною.

75. Крім того безпосередньо в оспорюваному нотаріально посвідченому договорі дарування майна, яке є спільною сумісною власністю, зазначено, що він укладається дарувальником зі згоди іншого з подружжя.

76. Враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування від 10 жовтня 2019 року, відповідно немає підстав і для задоволення похідних вимог - про скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, стягнення збитків.

77. З урахуванням викладених мотивів колегія суддів відхиляє узагальнені доводи касаційної скарги щодо не встановлення судами дійсного змісту письмової згоди як правочину, її форми та виду вчиненої щодо неї нотаріальної дії, та як наслідок недійсності укладеного договору дарування.

78. Відмова суду у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів із органів Державної податкової служби України не впливає на правильність вирішення судами спору по суті, зважаючи на відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування

від 10 жовтня 2019 року.

79. Підстав для застосування заходів процесуального примусу до відповідачки ОСОБА_3 не встановлено.

80. Практика Верховного Суду щодо застосування статей 219, 369 ЦК України, статті 65 СК України у подібних правовідносинах є усталеною.

81. З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи загалом аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано відхилив, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявниці.

82. За встановлених обставин, висновки судів не суперечать узагальненим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 22 вересня 2022 року

у справі № 125/2157/19, Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 126/3476/16-ц,

від 15 червня 2021 року у справі № 447/559/18, від 05 жовтня 2022 року

у справі № 352/1950/15-ц, від 08 червня 2022 року у справі № 754/2922/19,

від 22 червня 2022 року у справі № 645/995/17, від 15 березня 2023 року

у справі № 688/4803/18, від 22 березня 2023 року у справі № 202/4407/20, на які посилалася заявниця як на підставу касаційного оскарження.

83. Суди належним чином виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримались вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір.

84. Незгода заявниці із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

85. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

86. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

87. Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

88. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

89. Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

90. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трутнєв Сергій Валерійович, залишити без задоволення.

2. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович