Справа № 219/6405/21
Провадження № 2/229/456/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 травня 2024 р. м. Дружківка, Донецької області

Дружківський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Феняка О. Р., за участю секретаря судового засідання Бровченко Д. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дружківка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Закритого акціонерного товариства «ТРАСИС» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство «ТРАСИС» з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків. Позовні вимоги мотивували тим, що між Закритим акціонерним товариством «Трасис» (далі - позивач, ЗАТ «ТРАСИС») та ОСОБА_2 (далі - відповідач) було укладено трудовий договір № SL - 2946 від 21.07.2015 року, згідно якого відповідач був прийнятий на роботу в транспортний відділ на посаду водія транспортного засобу міжнародних вантажних перевезень. Трудовий договір 16 липня 2016 року був пролонгований до 15 липня 2018 року.

Згідно пункту 7.9 доповнення до трудового договору від 29 вересня 2017 року працівник зобов`язується під час роботи не вживати алкогольних і/або наркотичних і/або психотропних речовин, погоджується з тим, щоб роботодавець перевіряв його тверезість/відсутність стану сп`яніння або одурманення за допомогою алкотестера/тесту на наявність в організмі наркотичних і психотропних речовин. Якщо працівник відмовився пройти перевірку, це вважається доказом стану сп`яніння/одурманення працівника.

Згідно пункту 7.10 доповнення до трудового договору від 29 вересня 2017 року працівник бере на себе зобов`язання відшкодувати збиток, принесений роботодавцю (у тому числі збитки третім особам і компенсації моральної шкоди), який виник унаслідок порушення підтверджених зобов`язань, встановлених в трудовому договорі внутрішніх правових актах, інших правових актах, якщо застосовані імперативні законодавством норми не передбачують щось інше. Згідно зобов`язання про виконання службових обов`язків від 16.09.2015 року відповідач зобов`язувався протягом всього робочого часу, тобто протягом всього відрядження не зловживати алкогольним напоями наркотичними та токсичними засобами та не займатись кримінальною та незаконною діяльністю.

23 січня 2018 року при виконанні трудових обов`язків при керуванні на території Італії в напрямку Флоренція-Рим вантажним транспортним засобом VOLVO модель FH, з номерним знаком НОМЕР_1 , з напівпричепом з реєстраційним знаком НОМЕР_2 відповідач, перебуваючи у стані сп`яніння, не справився з управлінням транспортного засобу скоїв ДТП. Було здійснене сильне зіткнення з боковим металевим дорожнім відбійником. Після цього транспортний засіб перевернувся. В результаті зіткнення транспортний засіб був дуже пошкоджений в праву сторону. З метою запобігання утворенню небезпечної ситуації, транспортний засіб було відбуксоване евакуаторами компанії «Веrilli group», а вантаж, який перевозився був відправлений на утилізацію.

29 червня 2020 року до ЗАТ «ТРАСИС» надійшла вимога від компанії ERGO Insurance SE Литовський філіал про відшкодування збитків в сумі 21 880, 50 евро.

Таким чином у період роботи на підприємстві відповідач заподіяв позивачу матеріальні збитки па загальну суму 21 880,50 євро, які позивач змушений був відшкодувати страховій компанії, в порядку статті 1172 Цивільного кодексу України як водночас підприємство-працедавець особи, що заподіяла збитки під час виконання своїх трудових обов`язків.

Позивач посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 134 КЗпП України, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «ТРАСИС» завдані ним матеріальні збитки в розмірі 21 880,50 євро та судові витрати.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2021 року відкрито провадження у праві за позовною заявою ЗАТ «ТРАСИС» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків. Ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10-00 год. 26 серпня 2021 року.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2021 року відкладено підготовче судове засідання на 13-00 год. 21 вересня 2021 року.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2021 року відкладено судове засідання на 09 листопада 2021 року на 14 год. 00 хв.

09 листопада 2021 року судом відкладено розгляд справи на 23 листопада 2021 року на 14 год. 00 хв.

23 листопада 2021 року судом відкладено розгляд справи на 23 грудня 2021 року на 11 год. 00 хв.

23 грудня 2021 року судом відкладено розгляд справи на 26 січня 2021 року на 11 год. 15 хв.

26 січня 2022 року судом відкладено розгляд справи на 16 лютого 2022 року на 14 год. 30 хв.

16 лютого 2022 року судом відкладено розгляд справи на 09 березня 2022 року на 15 год. 30 хв.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 21.10.2022 № 61 змінив територіальну підсудність судових справ на Дружківський міський суд Донецької області.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 19 вересня 2023 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Надали заяву, в якій просять розглядати справу за їх відсутністю, проти винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань від нього до суду не надходило, відзив до суду не подав.

У зв`язку з неявкою відповідача та не надання відзиву суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до положень ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем.

Частиною 1 статті 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Частинами першою-четвертою статті 135-3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів.

Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір.

Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою (стаття 137 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2015 року між ЗАТ «ТРАСИС» та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір № SL-2946, за яким відповідача ОСОБА_1 прийнято з 16.07.2015 року по 15.07.2016 року на роботу в транспортний відділ на посаду водія транспортного засобу міжнародних вантажних перевезень. 16.07.2016 року вказаний договір продовжено до 15.07.2018 року. Згідно доповнення до трудового договору № SL-2946 від 29.09.2017 року трудовий договір укладений на невизначений термін, який 01.02.2018 року розірвано на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення.

14 вересня 2015 року між ЗАТ «ТРАСИС» та ОСОБА_1 договір про повну матеріальну відповідальність працівника (надалі - Договір) у відповідності до умов Договору, беручи до уваги те, що робота працівника напряму пов`язана зі зберіганням, прийомом, видачею, продажем, купівлею, перевезенням та /або іншим розпорядженням цінностями, вказаними в пункті 1.3 Договору, а також використанням Робочих засобів, працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за передані йому та довірені, або іншим чином доступні йому ті та Робочі засоби (п. 1.1. Договору).

Правовою підставою своїх позовних вимог про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну позивачу внаслідок ДТП транспортному засобу та вантажу, які були передані відповідачу як водію для перевезення, представник ЗАТ «ТРАСИС» зазначив наявність укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, посилаючись на пункт 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж(відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва (надалі Перелік посад і робіт).

Вказаний Перелік діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» якою встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

На даний час Кабінетом Міністрів України відповідно до статті 135-1 КЗпП України не затверджено Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а отже відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» до прийняття відповідних актів законодавства України діє Перелік посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які були затверджені постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувані роботи) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 303/3693/15-ц , від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17, 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди.

Відповідно до Переліку посад і робіт посада водія не належить до посад, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

Отже, посада водія не входить до Переліку № 447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як забезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Не передбачають вони і дій, пов`язаних зі збереженням транспортного засобу, який використовує водій під час перевезення вантажу. (висновки Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 523/4413/1-ц, від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17).

Крім того, суд також звертає увагу, що до матеріалів справи не надано посадової інструкції водія ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд не має можливості перевірити, які трудові обов`язки були покладені на відповідача.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що будь-які роботи, передбачені Переліком № 447/24, були включені до трудової функції/трудових обов`язків відповідача.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 552/2002/18 (провадження № 61-16369св19) про відшкодування майнової шкоди вказав: «Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2021 року № 686/12599/17 (провадження № 61-46213св18) вказано: «Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним».

Таким чином, суди вирішуючи спори про відшкодування шкоди перевіряють договори про повну матеріальну відповідальність на відповідність вимогам закону та у випадках встановлення невідповідності не беруть їх до уваги як юридичні факти або ж вказують про їх недійсність у мотивувальній частині судових рішень.

Беручи до уваги вищезазначене суді дійшов висновку, що Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 14.09.2015 року, що укладений із водієм ОСОБА_1 , не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди, оскільки такий договір можна укладати тільки із працівниками визначених категорій. Факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність, сам по собі не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

Разом із тим, відповідно до пункту 4 частини першої статті 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані.

Згідно зобов`язання про виконання службових обов`язків від 16.09.2015 року ОСОБА_1 зобов`язувався протягом всього робочого часу, тобто протягом всього відрядження не зловживати алкогольним напоями наркотичними та токсичними засобами та не займатись кримінальною та незаконною діяльністю.

29.09.2017 року між ЗАТ «ТРАСИС» та ОСОБА_1 узгоджено доповнення до трудового договору № SL-2946, за яким сторони домовилися з 22.09.2015 р. укласти трудовий договір № SL-2946 в новій редакції. Згідно пунктів 7.9, 7.10. вказаного доповнення до трудового договору ОСОБА_1 зобов`язався під час роботи не вживати алкогольних і/або наркотичних і/або психотропних речовин, погоджується з тим, щоб роботодавець перевіряв його тверезість/відсутність стану сп`яніння або одурманення за допомогою алкотестера/тесту на наявність в організмі наркотичних і психотропних речовин.

Разом із тим, відповідач взяв на себе зобов`язання відшкодувати збиток, принесений роботодавцю (у тому числі збитки третім особам і компенсації моральної шкоди), який виник унаслідок порушення підтверджених зобов`язань, встановлених в трудовому договорі внутрішніх правових актах, інших правових актах, якщо застосовані імперативні законодавством норми не передбачують щось інше.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, яку спричинено неправомірними діями майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що спричинила її.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 29 листопада 2019 року у справі № 607/1508/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 758/10537/15, від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 367/6142/15-ц, наведена правова норма (статті 130 КЗпП України) характеризує юридичний склад, тобто перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягнути працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Працівник не може бути притягнений до матеріальної відповідальності, якщо він не порушував свої трудові обов`язки. Трудові обов`язки працівника можуть визначатися законодавством, колективним, трудовим договором, іншими локальними нормативними та індивідуальними актами, зокрема посадовими інструкціями.

Отже, при вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця).

Тобто, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав.

Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №739/1930/15-ц, та від 22.01.2020 у справі №287/354/14-ц.

Наказом директора ЗАТ «ТРАСИС» від 07.11.2017 року (рейс №260346) водія ОСОБА_1 відряджено з LT Литва до PL Польща з 07.11.2017 р. по 08.11.2017 р. на тягачі № КСК_582, який належить компанії, з метою доставки вантажу.

Згідно Додатку до Наказу Директора ЗАТ «ТРАСИС» про відрядження (рейс №260346) від 25.01.2018 року водія ОСОБА_1 з 07.11.2017 р. по 25.01.2018 р. відряджено з LT Литва до PL Литва за маршрутом LT Литва на тягачі № КСК_582, який належить компанії, з метою доставки вантажу.

Згідно повідомлення державної поліції управління дорожньої поліції по регіону Умбрія 25 січня 2018 року о 01:50 год. водій ОСОБА_1 при керуванні на території Італії по автодорозі А/1 в напрямку Флоренція-Рим вантажним транспортним засобом VOLVO модель FH, з реєстраційним номером НОМЕР_1 , з напівпричепом з реєстраційним номером НОМЕР_2 , перебуваючи у стані сп`яніння, не впорався з управлінням транспортного засобу, яке занесло праворуч та скоїв ДТП. Було здійснене сильне зіткнення з боковим металевим дорожнім відбійником, який було вигнуто разом з двома блоками звукопоглинаючої панеллю. Після цього транспортний засіб продовжив рух вздовж похилого укосу в кінці якого перекинувся на правий бік. В результаті зіткнення транспортний засіб був сильно пошкоджений в праву сторону. Водій, який знаходився всередині транспортного засобу не отримав травм та відмовився від швидкої медичної допомоги.

З метою запобігання утворенню небезпечної ситуації, транспортний засіб було відбуксоване евакуаторами компанії «Веrilli group», а вантаж, який перевозився був відправлений на утилізацію місцевим територіальним управлінням охорони здоров`я.

В своїх особистих поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що під час рейсу 24.01.2018р. в період паузи о 10:00 год. ранку споживши пиво ліг спати. Коли почалась робоча зміна в організмі, як виявилось залишились промілі. Звідки могли з`явитися дві промілі пояснити не може. Також вказав, що в нього болів зуб, у зв`язку із чим не міг спати та їсти, тому прийняв знеболююче. Згодний добровільно відшкодувати спричинену ним шкоду по можливості.

Розмір майнової шкоди, відповідно до вимоги від компанії ERGO Insurance SE Литовський філіал про відшкодування збитків становить 21 880,50 євро.

Позивач ЗАТ «ТРАСИС» відшкодувало компанії ERGO Insurance SE Литовський філіал шкоду в розмірі 21 880,50 євро, що підтверджено платіжним дорученням № NORD-69743 від 17.02.2021 року, яке виконане 27.02.2017 року.

Тобто ЗАТ «ТРАСИС» відшкодувало страховій компанії, в порядку статті 1172 ЦК України як підприємство-працедавець особи, що заподіяла збитки під час виконання своїх трудових обов`язків.

Таким чином під час виконання своїх трудових обов`язків у ЗАТ «ТРАСИС» відповідач ОСОБА_1 заподіяв роботодавцю матеріальні збитки на загальну суму 21 880,50 євро, що підтверджено позивачем відповідними доказами.

Доказів про наявність підстав для зменшення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, передбачених статтею 137 КЗпП України, суду не надано.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 10-13, 81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Закритого акціонерного товариства «ТРАСИС» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Закритого акціонерного товариства «ТРАСИС» матеріальну шкоду в розмірі - 21 880,50 Євро.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Закритого акціонерного товариства «ТРАСИС» витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 837 (десять тисяч вісімсот тридцять сім) грн. 41 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Олександр ФЕНЯК