Справа № 367/4023/21
Провадження №2/367/900/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Яцуна А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, в якому просив визнати право власності на частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що він разом з відповідачем ОСОБА_4 перебували у відносинах, від яких народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що він та його діти є громадянами України та Республіки Польща та він забезпечує дітей, а саме сплачує за відвідування ними приватних навчальних закладів: дитячого садка і школи, а також надає кошти на поїздки, одяг, тощо. Позивач зазначає, що на початку 2014 року відповідач звернулась до нього з пропозицією спільно придбати будинок для проживання в ньому дітей, ОСОБА_7 та позивача на той час, коли він приїздив до України.

Крім того, зазначає, що він не наполягав на тому, щоб зареєструвати своє право часткової власності на будинок, проте для нього було важливо, щоб ОСОБА_7 виконала кілька істотних умов щодо подальшого використання будинку. Позивач стверджує, що 22 червня 2019 року на виконання попередньої домовленості він передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 24 000 євро для оплати придбання будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана сума становила вартості будинку, що підтверджується розпискою, складеною відповідачкою.

Позивач звертає увагу суду, що істотними умовами, на яких він передав відповідачу грошові кошти були наступні умови: будинок призначений для проживання у ньому лише для відповідачки та для нього, коли він приїздить до України з метою спільного проведення часу з дітьми, та дітей. Крім того, відповідач зобов`язується узгоджувати з ним будь-які питання пов`язані з відчуженням, передачею будинку в оренду, застави, оформлення кредиту чи проживання у ньому третіх осіб до моменту повноліття обох дітей, що передбачено розпискою.

Позивач зазначає, що в подальшому відповідач придбала будинок відповідно до договору купівлі-продажу. Позивач стверджує, що він допомагав відповідачці у проведенні ремонтних робіт будинку, однак у серпні 2020 року відповідач повідомила його, про те, що вона хоче передомовитись по будинку та відносно питань подальшого виховання дітей, а попередні домовленості вона вважає недійсними. Крім того, відповідач проінформувала його про те, що вона прийняла рішення, що у будинку крім неї та дітей буде проживати третя особа зі своїми дітьми. Позивач зазначає, що він не погодився з такою пропозицією, проте відповідачка почала чинити тиск, щоб змусити його прийняти всі її вимоги, зокрема зверталася із заявою до Служби у справах дітей м. Ірпені та до суду.

Позивач наголошує, що відповідач в односторонньому порядку порушила взяті на себе зобов`язання та дозволила проживати в будинку третім особам, які проживають в ньому і на момент звернення до суду. Позивач звертає увагу суду, що він не має доступу до свого будинку, він позбавлений можливості проводити в ньому час зі своїми дітьми. Крім того зазначає, що для забезпечення гідного існування своїх дітей та можливості перебувати з ними під час своїх короткострокових візитів до України він надав частину коштів на придбання будинку, проте на даний час не має до нього доступу, оскільки будинок перебуває у власності відповідача у зв`язку з чим вимушений звернутись до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає позовну заяву безпідставною, оскільки позивачем до позовної заяви було долучено розписку, в якій зазначено, що позивач надав 24 000 євро для купівлі будинку, однак відповідно до договорів купівлі-продажу від 24.07.2019 року вона придбала земельну ділянку та будинок і сплатила загальну вартість 1 486 542 грн., що становить 51 922 євро, а тому половина вартості сплаченого за будинок та земельну ділянку становить 25 961 євро у зв`язку з чим у позивача не могло виникнути право власності на будинку. Крім того, зазначає, що із вищевказаної розписки неможливо ідентифікувати як кредитора, так і боржника, оскільки в розписці зазначено лише прізвища та імена сторін.

Таким чином, вважає, що документ від 22.06.2019 року про отримання коштів за своєю природою є розпискою, а не документом з якого виникає право власності. Відповідач стверджує, що законодавством не передбачено визнання права власності за позивачем у заявлений ним спосіб, оскільки між сторонами виникли відносини, які регулюються нормами закону щодо договору позики. Відповідач звертає увагу суду, що відповідно до розписки від 22.06.2019 року зазначено, що позивач передав їй 24 000 євро для оплати купівлі будинку, однак у вищезгаданій розписці не зазначено обов`язку відповідача повернути кошти, а даний документ лише фіксує обставину надання позивачем їй коштів у зв`язку з чим вважає, що позивач надав кошти на купівлю для проживання спільних дітей, без істотної умови виникнення права власності та фіксування обов`язку повернути кошти.

07 вересня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідач у своєму відзиві підтверджує факт передачі їй грошових коштів, а тому вважає, що зміст розписки дозволяє ідентифікувати особу боржника та кредитора.

Позивач стверджує, що розписка від 22.06.2019 року містить істотні умови, які порушила відповідач, а тому єдиним можливим способом захисту є визнання права власності на частину будинку.

27 липня 2021 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 26 жовтня 2021 року прийнято дану цивільну справу до свого провадження після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_8 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 повністю підтримала позовну заяву, просила її задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що у сторін по справі є спільні діти - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Повним витягом з реєстру актів цивільного стану про народження, складеним 25.11.2011, номер акту 0663011/00/АU/2011/545873 (а.с. 33) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №419 від 17.02.2016 (а.с. 28).

Відповідно до розписки (а.с.6), 22 червня 2019 року ОСОБА_10 передав ОСОБА_11 24 000 євро для оплати купівлі будинку в АДРЕСА_1 . Загальна вартість будинку становить 58 000 доларів США. До досягнення дітьми повноліття (18 років): ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , ОСОБА_13 узгоджує з ОСОБА_14 продаж, оренду або проживання в будинку третіх осіб. Після досягнення дітьми повноліття будь-які дії, які стосуються будинку ОСОБА_15 приймає на свій розсуд.

На розписці міститься підпис від імені ОСОБА_11 .

У судовому засіданні судом було досліджено оригінал вказаної вище розписки, наданий представником позивача.

24 липня 2019 року між ОСОБА_16 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. за реєстровим № 735 (далі Договір 1) (а.с.11-14).

Відповідно до пункту 1.1 вищевказаного Договору 1, продавець передає у власність (продає) Покупцю, а покупець приймає у власність (купує) придатний для використання житловий будинок під номером АДРЕСА_1 і сплачує його вартість за ціною та у порядку, що передбачені цим договором. Загальна площа житлового будинку 104,6 кв.м, житлова площа житлового будинку 43,2 кв. м.

Відповідно до пункту 1.3 Договору 1, житловий будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий номер -:01:073:0156, площа якої становить 0,0200 га. Відповідно до пункту 2.1 Договору 1 за домовленістю сторін продаж житлового будинку вчиняється за 1 358 392 (один мільйон триста п`ятдесят вісім тисяч триста дев`яносто дві) гривні 00 копійок, що за домовленістю сторін еквівалентно 53 000 (п`ятдесят три тисячі) доларів США 00 центів, які сплачені покупцем до нотаріального посвідчення цього договору.

Згідно із пунктом 4.4. Договору 1, покупець повідомляє продавцеві про той факт, що купує житловий будинок за власні кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах.

Крім того судом встановлено, що 24 липня 2019 року ОСОБА_4 зареєструвала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 735, виданого 24 липня 2019 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 09, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 239697949 від 04 січня 2021 року (а.с.8).

24 липня 2019 року між ОСОБА_16 (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_4 (покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. за реєстровим № 734 (далі Договір 2) (а.с. 66-69). Відповідно до пункту 1.1. вищевказаного Договору 2, продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку, площею 0,0200га, кадастровий номер :01:073:0156, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , і оплачує її вартість у порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 2.1. Договору 2, за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчиняється за 128 150 (сто двадцять вісім тисяч сто п`ятдесят) гривень, що за домовленістю сторін еквівалентно 5 (п`ять тисяч) доларів США 00 центів, які сплачені покупцем до нотаріального посвідчення цього договору.

Згідно із пунктом 5.6. Договору 2, покупець повідомляє продавцеві про той факт, що купує земельну ділянку за власні кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст.217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на частину будинку, позивач вказує, зокрема те, що саме він здійснив оплату вартості частини будинку за рахунок належних йому особистих коштів шляхом передачі 24 000 євро відповідачу для купівлі будинку, що підтверджується розпискою від 22.06.2019 року, при цьому, не оспорює договір купівлі-продажу житлового будинку від 24.07.2019 №735.

Також, позивач у позовній заяві зазначив, що не наполягав на тому, щоб зареєструвати своє право часткової власності на будинок, при цьому, істотними умовами, на яких позивач передавав грошові кошти відповідачу були наступні (згідно розписки): до досягнення спільними дітьми повноліття відповідач мала узгоджувати з позивачем продаж будинку, здачу його в оренду або проживання в будинку третіх осіб.

Тобто, позивач передав відповідачці грошові кошти, а відповідачка, в свою чергу, взяла на себе певні зобов`язання.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачене лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Надаючи оцінку договірним відносинам, які склалися між позивачем та відповідачем внаслідок передачі позивачем коштів відповідачці на придбання будинку та взяття відповідачкою як майбутнім власником певних зобов`язань щодо об`єкту нерухомості, суд вважає, що вказані договірні відносини, які склалися між сторонами, притаманні відносинам позики, та не створюють підстав для виникнення права власності у позикодавця.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Отже, позивач, звернувшись до суду із позовом про визнання права власності на частину будинку та, посилаючись на порушення зобов`язання відповідачкою, обрав невірний спосіб захисту.

При цьому, судом не встановлено підстав для набуття права власності позивачем на частину спірного будинку, та, відповідно, не встановлено права позивача, яке б підлягало захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук