ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1027/23

Головуючий у першій інстанції Грушко О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/170/24

№ 22-ц/4823/171/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю Страхова

компанія Альфа-Гарант

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на рішення Коропського районного суду Чернігівської області у складі судді Грушко О.П. від 05 жовтня 2023 року, місце ухвалення рішення смт. Короп, дата складання повного тексту рішення - 13 жовтня 2023 року, та на додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області у складі судді Грушко О.П. від 16 жовтня 2023 року, місце ухвалення додаткового рішення смт.Короп, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант про стягнення страхового відшкодування. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що 03.03.2021 року, приблизно о 19 год. 40 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Нуundаі Еlantra. д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Київ-Чоп, зі сторони м.Рівне у напрямку м.Львів, поблизу с. Грушвиця, Рівненського району, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із вантажним малотоннажним фургоном марки РЕUGEOT РARTNER, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався у зустрічному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки Нуundаі Еlantra, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до медичного закладу. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки Нуundаі Еlantra, д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахованою за полісом № АР747І444 у ТДВ СК Альфа-Гарант. 29.10.2021 року та 21.12.2021 року на адресу ТДВ СК Альфа-Гарант були надіслані заяви про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_1 , в межах визначеного ліміту страхового відшкодування в сумі 260 000 грн. Однак, виплата страхового відшкодування була зупинена відповідачем до набрання законної сили вироком Рівненського районного суду від 17.10.2022 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 03.03.2021 року. Позивач вважає рішення ТДВ СК Альфа-Гарант безпідставним, оскільки внаслідок ДТП було отримано тілесні ушкодження третьою особою - пасажиром автомобіля ОСОБА_1 . За наведених обставин, позивач просить суд стягнути з ТДВ СК Альфа-Гарант на свою користь страхове відшкодування: витрати на лікування у розмірі 129 961 грн. 70 коп., за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності у розмірі 14 600 грн.; за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності у разі встановлення II-ї групи інвалідності у розмірі 108 000 грн.; моральну шкоду, пов`язану із ушкодженням здоров`я у розмірі 7 438 грн. 30 коп., а всього, в межах визначеного ліміту - 260 000 грн.; стягнути, з урахуванням збільшення позовних вимог, з ТДВ СК Альфа-Гарант на свою користь пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 181 928 грн. 77 коп., три відсотки річних у розмірі 12 031 грн. 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 58 152 грн. 60 коп., а всього разом: 252 112 грн. 60 коп., а також судові витрати понесені у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 року позов Іващенка до ТДВ СК Альфа-Гарант - задоволено. Судом стягнуто з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування: витрат на лікування у розмірі 129 961 (сто двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят одну) грн. 70 коп., за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності у розмірі 14 600 (чотирнадцять тисяч шістсот) грн. 00 коп.; за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності у разі встановлення II-ї групи інвалідності у розмірі 108 000 (сто вісім тисяч) грн. 00 коп.; моральну шкоду, пов`язану із ушкодженням здоров`я у розмірі 7 438 (сім тисяч чотириста тридцять вісім) грн. 30 коп., а всього в межах визначеного ліміту - 260 000 (двісті шістдесят тисяч) грн. 00 коп. Стягнуто з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 181 928 (сто вісімдесят одну тисячу дев`ятсот двадцять вісім) грн. 77 коп., три відсотки річних у розмірі 12 031 (дванадцять тисяч тридцять одну) грн. 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 58 152 грн. 60 коп., а всього разом: 252 112 (двісті п`ятдесят дві тисячі сто дванадцять) грн. 60 коп. Стягнуто з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Додатковим рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 16.10.2023 року стягнуто з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь держави судовий збір в сумі 4 626 (чотири тисячі шістсот двадцять шість) грн. 93 коп.

В апеляційній скарзі ТДВ СК Альфа-Гарант просить скасувати рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року та додаткове рішення від 16.10.2023 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає положенням статті 263 ЦПК України. В доводах апеляційної скарги ТДВ СК Альфа-Гарант зазначає, що судом першої інстанції було невірно визначено суму страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю ОСОБА_1 у розмірі 129 961 грн. 70 коп., оскільки підтвердженими витратами на лікування є лише 84 187 грн. 85 коп., отже, суму 45 773 грн. 85 коп. судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача. За доводами апелянта, кожний медичний засіб та препарат, вказаний у чеку, мав би бути зазначений у медичній документації, і суд першої інстанції повинен був перевірити відповідність кожного чеку медичній документації, однак вказаного суд першої інстанції не зробив, та не звернув уваги на те, що в матеріалах справи є навіть нечитабельні чеки. В обґрунтування зазначеного, апелянт приводить таблицю із наведеним аналізом відповідності медичної документації потерпілого чекам та іншим розрахунковим документам, які містяться в матеріалах справи. У наведеній апелянтом таблиці зазначено 123 позиції на суму підтверджених витрат 84 187 грн. 85 коп. І таким чином, апелянт вважає, що суму 45 773 грн. 85 коп. судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача. Апелянт стверджує, що страховик відшкодовує лише витрати на придбання засобів, зазначених в медичних виписках, а всі інші витрати має компенсувати винна особа, а не страховик. За доводами апелянта, суд не надав оцінки доводам відповідача про те, що медична допомога, у випадку травми входить у Програму медичних гарантій, і є безоплатною, медична допомога повинна здійснюватись за рахунок Державного бюджету, отже, позивач ніяких витрат нести не повинен був. В матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі, що позивачу було відмовлено у наданні безоплатної медичної допомоги, в тому числі, екстреного оперативного втручання. Апелянт вказує, що в матеріалах справи має бути довідка закладу охорони здоров`я про те, яку кількість коштів було витрачено лікарнею на лікування позивача, і яку кількість лікарських засобів було придбано ним за власні кошти, при цьому, із посиланням на приписи статті 1206 ЦК України, апелянт зазначає, що належним позивачем в даному разі може бути заклад охорони здоров`я, а не пацієнт. Апелянт також вважає, що судом першої інстанції було необґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача 14 600 грн. за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності, оскільки позивач не надав доказів того, чи працював він на момент ДТП, при цьому, у виписці з КНП ЦМЛРМВ зазначено, що позивачу було видано лікарняні листки, отже, за наявності відповідного трудового стажу, позивачу мало бути сплачено відшкодування по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100% посадового окладу, за рахунок коштів Фонду соціального страхування України. Апелянт вважає, що судом першої інстанції було помилково прийнято рішення про стягнення із відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки розгляд наданих документів про виплату страхового відшкодування було законно та правомірно зупинено до набрання законної сили вироком у кримінальній справі відносно винуватця ДТП. За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до листа ТПП України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, було визнано форс-мажорною обставиною військову агресію проти України, що стало підставою для введення воєнного стану 24.02.2022 року, і тому є безпідставним нарахування штрафних санкцій, починаючи з 24.02.2022 року. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 16.10.2023 року підлягають скасуванню, як незаконні, а вимоги заявленого ОСОБА_1 позову не підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ТДВ СК Альфа-Гарант позивач ОСОБА_1 просив залишити обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року та додаткове рішення від 16.10.2023 року без змін, а апеляційну скаргу ТДВ СК Альфа-Гарант, у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 7 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача ТДВ СК Альфа-Гарант - адвокат Шпак М.В. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гудз Р.А. просила залишити обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року та додаткове рішення від 16.10.2023 року - без змін, а апеляційну скаргу ТДВ СК Альфа-Гарант, у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 03.03.2021 року, близько 19:40 години, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Нуundаі Еlantra д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Київ-Чоп, зі сторони м. Рівне у напрямку м. Львів, поблизу с. Грушвиця, Рівненського району, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із вантажним малотоннажним фургоном марки РЕUGEOT РARTNER, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався у зустрічному напрямку. Даний факт підтверджується вироком Рівненського районного суду від 17.10.2022 року (а.с.53-56, том 1), який, на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції не набрав законної сили, проте оскаржується стороною захисту та потерпілим лише в частині призначеного покарання (а.с.57-59, том 1). Вказані фактичні обставини ДТП та її наслідки не оспорюються стороною відповідача.

У результаті ДТП пасажир автомобіля Нуundаі Еlantra д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді: Поєднана травма. Важка ВЧМТ. Перелом кісток склепіння та основи черепа. Забій-стиснення головного мозку важкого ступеня. Гостра епідуральна гематома правої гемісфери головного мозку. Пневмоцефалія. Полігемосинус. Забій обох легень. Перелом ребер. Проведено оперативне втручання - резекційна трепанація черепа, видалення гематоми (а.с.10-11, том 1). У зв`язку з отриманням вищевказаних тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_1 проходив лікування, і поніс відповідні витрати (а.с.12-17, 20-45, том 1). В подальшому, 02.09.2021 року, потерпілому ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності (а.с.49, том 1).

На момент дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 03.03.2021 року, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Нуundаі Еlantra д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у відповідача ТДВ СК Альфа-Гарант (а.с.9, том 1).

Потерпілий ОСОБА_1 звертався до відповідача із вимогами про виплату страхового відшкодування (а.с.7, 46, 52, том 1), проте відповідач у виплаті страхового відшкодування відмовив у зв`язку із тим, що на момент звернень потерпілого не набрав законної сили вирок суду у кримінальному провадженні по обвинуваченню водія, з вини якого сталася ДТП (а.с.50-51, том 1).

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки судом не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_1 або непереборної сили, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача, у зв`язку з чим страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів порядку. При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Суд першої інстанції вказав, що пунктом 36.2. статті 36 вищезазначеного Закону визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні судом страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що невиплата страховиком ТДВ СК Альфа-Гарант страхового відшкодування позивачу є неправомірною, належні до виплати суми страхового відшкодування підлягають стягненню в судовому порядку, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на лікування у розмірі 129 961 грн. 70 коп., за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності у розмірі 14 600 грн., за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності у разі встановлення II-ї групи інвалідності у розмірі 108 000 грн., моральної шкоди, пов`язаної із ушкодженням здоров`я у розмірі 7 438 грн. 30 коп., а всього в межах визначеного ліміту - 260 000 грн. підлягають задоволенню. Крім того, з урахуванням положень п.36.5. статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та статті 625 ЦК України, встановивши, що заява про долучення додаткових матеріалів і виплату страхового відшкодування була подана страховику 21.12.2021 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що після спливу 90 денного терміну і невиплати відшкодування, мають бути нараховані штрафні санкції, у зв`язку з чим підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені, із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, у розмірі 181 928 грн. 77 коп., три відсотки річних у розмірі 12 031 грн. 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 58 152 грн. 60 коп., а всього разом: 252 112 грн. 60 коп. Судом першої інстанції також було стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн., у порядку статті 137 ЦПК України. Додатковим рішенням суду першої інстанції від 16.10.2023 року стягнуто з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь держави судовий збір в сумі 4 626 грн. 93 коп.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року про задоволення в повному обсязі вимог заявленого ОСОБА_1 до ТДВ СК Альфа-Гарант позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, знайшли своє часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ТДВ СК Альфа-Гарант зазначає, що судом першої інстанції було невірно визначено суму страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю ОСОБА_1 у розмірі 129 961 грн. 70 коп., оскільки підтвердженими витратами на лікування є лише 84 187 грн. 85 коп., отже, суму 45 773 грн. 85 коп. судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача. За доводами апелянта, кожний медичний засіб та препарат, вказаний у чеку, мав би бути зазначений у медичній документації, і суд першої інстанції повинен був перевірити відповідність кожного чеку медичній документації, однак вказаного суд першої інстанції не зробив, та не звернув уваги на те, що в матеріалах справи є навіть нечитабельні чеки. В обґрунтування зазначеного, апелянт приводить таблицю із наведеним аналізом відповідності медичної документації потерпілого чекам та іншим розрахунковим документам, які містяться в матеріалах справи. У наведеній апелянтом таблиці зазначено 123 позиції на суму підтверджених витрат 84 187 грн.85 коп. І таким чином, апелянт вважає, що суму 45 773 грн. 85 коп. судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача. Апелянт стверджує, що страховик відшкодовує лише витрати на придбання засобів, зазначених в медичних виписках, а всі інші витрати має компенсувати винна особа, а не страховик. За доводами апелянта, суд не надав оцінки доводам відповідача про те, що медична допомога, у випадку травми входить у Програму медичних гарантій, і є безоплатною, медична допомога повинна здійснюватись за рахунок Державного бюджету, отже, позивач ніяких витрат нести не повинен був. В матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі, що позивачу було відмовлено у наданні безоплатної медичної допомоги, в тому числі, екстреного оперативного втручання. Апелянт вказує, що в матеріалах справи має бути довідка закладу охорони здоров`я про те, яку кількість коштів було витрачено лікарнею на лікування позивача, і яку кількість лікарських засобів було придбано ним за власні кошти, при цьому, із посиланням на приписи статті 1206 ЦК України, апелянт зазначає, що належним позивачем в даному разі може бути заклад охорони здоров`я, а не пацієнт. Апелянт також вважає, що судом першої інстанції було необґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача 14 600 грн. за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності, оскільки позивач не надав доказів того, чи працював він на момент ДТП, при цьому, у виписці з КНП ЦМЛРМВ зазначено, що позивачу було видано лікарняні листки, отже, за наявності відповідного трудового стажу, позивачу мало бути сплачено відшкодування по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100% посадового окладу, за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи із положень пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 1 Закону України Про страхування передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України Про страхування. До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону №1961-IV, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

В пункті 22.1. статті 22 Закону №1961-IV вказано, що у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1. статті 23 Закону №1961-IV).

Пунктами 24.1. - 24.3. статті 24 Закону №1961-IV передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

У зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до ДТП) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі (стаття 25 Закону №1961-IV).

Згідно статті 26 Закону №1961-IV, шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Відповідно до статті 26-1 Закону №1961-IV, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами г і ґ пункту 41.1 та підпунктом в пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

В пункті 35.1 статті 35 Закону №1961-IV зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктами 36.1, 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, Закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Даний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 року у справі №204/3783/16-ц, провадження №61-1141св18.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, у тому числі і моральну шкоду, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому, необхідно враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Дані правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі №466/4412/15-ц, провадження №61-37654св18, від 15.08.2019 року у справі №756/16649/13-ц, провадження №61-26702св18, від 02.10.2019 року у справі №447/2438/16-ц, провадження №61-26195св18, від 11.12.2019 року у справі №601/1304/15-ц, провадження №61-33216св18, від 03.06.2020 року у справі №345/3335/17, провадження №61-22598св18, від 07.10.2020 року у справі №742/637/19, провадження №61-320св20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19, зазначено, що у Законі №1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, із дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У цивільній справі, яка переглядається апеляційним судом, не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_1 або непереборної сили.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Також необхідно зазначити, що приписами вищенаведеного пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом у порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Відповідно до положень ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно приписів ч.1, ч.2, ч.3, ч.4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається із матеріалів справи, у результаті ДТП пасажир автомобіля Нуundаі Еlantra д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження (а.с.10-11, том 1). У зв`язку з отриманням вищевказаних тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_1 проходив лікування, і поніс відповідні витрати (а.с.12-17, 20-45, том 1). В подальшому, 02.09.2021 року, потерпілому ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності (а.с.49, том 1).

На момент дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 03.03.2021 року, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Нуundаі Еlantra д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у відповідача ТДВ СК Альфа-Гарант (а.с.9, том 1).

Потерпілий ОСОБА_1 звертався до відповідача із вимогами про виплату страхового відшкодування (а.с.7, 46, 52, том 1), проте, відповідач у виплаті страхового відшкодування відмовив у зв`язку з тим, що на момент звернень потерпілого не набрав законної сили вирок суду у кримінальному провадженні по обвинуваченню водія, з вини якого сталася ДТП (а.с.50-51, том 1).

У контексті приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 05.10.2023 року відносно того, що невиплата страховиком ТДВ СК Альфа-Гарант страхового відшкодування позивачу є неправомірною, належні до виплати суми страхового відшкодування підлягають стягненню в судовому порядку, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на лікування у розмірі 129 961 грн. 70 коп., за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності у розмірі 14 600 грн., за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності у разі встановлення II-ї групи інвалідності у розмірі 108 000 грн., моральної шкоди, пов`язаної із ушкодженням здоров`я, у розмірі 7 438 грн. 30 коп., а всього в межах визначеного ліміту - 260 000 грн., підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вказані висновки суду узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами Закону, які регулюють спірні правовідносини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що судом було невірно визначено суму страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю ОСОБА_1 , при цьому, як стверджує апелянт, кожний медичний засіб та препарат, вказаний у чеку, мав би бути зазначений у медичній документації. Необхідно зазначити, що придбання зазначених у наданих позивачем чеках засобів та препаратів, зокрема, харчової суміші для ентерального зондового харчування, тощо, враховуючи тяжкість отриманих позивачем тілесних ушкоджень у вигляді: поєднана травма; важка ВЧМТ; перелом кісток склепіння та основи черепа; забій-стиснення головного мозку важкого ступеня; гостра епідуральна гематома правої гемісфери головного мозку; пневмоцефалія; полігемосинус; забій обох легень; перелом ребер; проведення оперативного втручання - резекційна трепанація черепа, видалення гематоми, є обґрунтованими витратами, у розумінні приписів статті 24 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №1961-IV.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачу було відмовлено у наданні безоплатної медичної допомоги, а також документальних даних про те, яку кількість коштів було витрачено лікарнею на лікування позивачу, і яку кількість лікарських засобів було придбано ним за власні кошти, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позивач проходив лікування у ТОВ Медичний центр РЕАВІТА, що є закладом охорони здоров`я приватної форми власності, у зв`язку з чим позивач лікувався в ньому за рахунок власник коштів. При цьому, з урахуванням вищевикладеного, є необгрунтованими доводи апелянта відносно того, що належним позивачем в даному разі може бути заклад охорони здоров`я, а не пацієнт.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта відносно необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 14 600 грн. за шкоду, пов`язану із тимчасовою втратою працездатності. Оскільки, приписами статті 25 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №1961-IV регламентовано, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Отож, у даному випадку за основу розрахунку відшкодування тимчасової втрати працездатності було взято розмір мінімальної заробітної плати на день ДТП, яка відбулась 03.03.2021 року - 6 000 грн., при цьому, обов`язок подання документів щодо працевлаштування потерпілого приписами статті 35 Закону №1961-IV, не передбачений.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в часині стягнення з відповідача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, виходячи із наступного.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він встановлює ціну договору, страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 року у справі №6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, провадження №12-14гс18, зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася із висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але і з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно із статтею 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За правилами частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За частиною першою статті 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тобто, відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини, як боржника у даних правовідносинах.

Пунктом 36.2 статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що потерпілий ОСОБА_1 звертався до відповідача із вимогами про виплату страхового відшкодування (а.с.7, 46, 52, том 1), проте відповідач у виплаті страхового відшкодування відмовив, у зв`язку з тим, що на момент звернень потерпілого не набрав законної сили вирок суду у кримінальному провадженні по обвинуваченню водія, з вини якого сталася ДТП (а.с.50-51, том 1).

Таким чином, у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Тобто, саме з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення на користь позивача страхового відшкодування, у страховика настане строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.

Дане застосування норм матеріального права узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.04.2022 року у справі № 447/2222/20, провадження №61-19906св21, від 15.08.2023 року у справі № 513/730/21, провадження №61-8320св23.

Враховуючи вищевикладене, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції було необґрунтовано ухвалено рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 пені, із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 181 928 грн. 77 коп., трьох відсотків річних у розмірі 12 031 грн. 23 коп., інфляційних втрат у розмірі 58 152 грн. 60 коп., а всього разом: 252 112 грн. 60 коп., оскільки зупинивши розгляд наданих документів про виплату страхового відшкодування до набрання законної сили вироком у кримінальній справі відносно винуватця ДТП, відповідач скористався правом, наданим йому вищевказаними приписами закону.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги посилання апелянта на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року щодо форс-мажорної обставини, оскільки даний лист є загальним офіційним документом та не містить в собі ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас, сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто, дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Водночас сторона, яка посилається на форс-мажор, з урахуванням умов договору у даній справі, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 року у справі № 910/8580/22.

Приймаючи до уваги вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ТДВ СК Альфа-Гарант на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 року та на додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 16.10.2023 року, необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 року необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТДВ СК Альфа-Гарант пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 181 928 грн. 77 коп., трьох відсотків річних у розмірі 12 031 грн. 23 коп., інфляційних втрат у розмірі 58 152 грн. 60 коп., а всього разом: 252 112 грн. 60 коп. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне у даній частині позовних вимог прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ СК Альфа-Гарант.

За даних обставин, враховуючи часткове задоволення судом вимог заявленого ОСОБА_1 до ТДВ СК Альфа-Гарант позову, а саме, на 51%, рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 року необхідно змінити, виклавши перший, четвертий абзаци його резолютивної частини у наступній редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант про стягнення страхового відшкодування, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 7 650 (сім тисяч шістсот п`ятдесят грн.) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції. Розрахунок наступний: 15 000 грн. х 51% = 7 650 грн.

В іншій частині рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05.10.2023 року, необхідно залишити без змін.

Враховуючи часткове задоволення судом вимог заявленого ОСОБА_1 до ТДВ СК Альфа-Гарант позову, а саме, на 51%, апеляційний суд вважає за необхідне додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 16.10.2023 року змінити, зменшивши суму судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, що підлягає стягненню з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з 4 626 грн. 93 коп. до 2 611 (дві тисячі шістсот одинадцять) грн. 78 коп.

В іншій частині додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 16.10.2023 року, необхідно залишити без змін.

Відповідно до приписів ч.1, ч.13 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, ТДВ СК Альфа-Гарант 3 764 (три тисячі сімсот шістдесят чотири) грн. 03 коп., в рахунок відшкодування документально підтверджених (а.с.25, том 2) понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Розрахунок наступний: 7 681,69 грн. (а.с.25, том 2) х 49% (задоволено апеляційним судом вимоги апеляційної скарги) = 3 764 грн. 03 коп.

Враховуючи приписи статей: 137, 141 ЦПК України, із врахуванням часткового задоволення апеляційним судом вимог поданої апеляційної скарги, а саме, 49%, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь позивача ОСОБА_1 3 570 (три тисячі п`ятсот сімдесят) грн., в рахунок відшкодування документально підтверджених (а.с.60-62, том 1, а.с.45,46, 53-54, том 2) понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. Розрахунок наступний: 7 000 грн. (а.с.53-54, том 2) х 51% = 3 570 грн.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2023 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 181 928 грн. 77 коп., трьох відсотків річних у розмірі 12 031 грн. 23 коп., інфляційних втрат у розмірі 58 152 грн. 60 коп., а всього разом: 252 112 грн. 60 коп.

Відмовити у задоволенні вказаної частини позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2023 року змінити, виклавши перший, четвертий абзаци резолютивної частини рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2023 року, у наступній редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант про стягнення страхового відшкодування, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 7 650 (сім тисяч шістсот п`ятдесят грн.) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2023 року, залишити без змін.

Додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2023 року змінити, зменшивши суму судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, що підлягає стягненню з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на користь держави з 4 626 грн. 93 коп. до 2 611 (дві тисячі шістсот одинадцять) грн. 78 коп.

В іншій частині додаткове рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2023 року, залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Товариству з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант 3 764 (три тисячі сімсот шістдесят чотири) грн. 03 коп., в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 3 570 (три тисячі п`ятсот сімдесят) грн., в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: