КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/9558/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слючар Т.А.,розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Петрової Олени Олександрівни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання недійсними договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та договору про внесення змін до цього договору, застосування наслідків недійсності правочину, -

УСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 29 травня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 10922, та договір про внесення змін до цього договору від 14 серпня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 14686; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя; зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 оригінали попередніх договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 липня 2019 року, укладених між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_2 , посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н. М. та зареєстрованих в реєстрі за № № 1477, 1478, 1479, 1480, 1481, 1482, 1483, 1484.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

07 березня 2024 року представник відповідача - адвокат Петрова О.О. подала до суду клопотання про долучення письмових доказів, а саме: ксерокопію трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , копію вимоги приватного виконавця Хоменко В.В. від 22 вересня 2023 року АСВП № НОМЕР_1; Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_2 від 21 лютого 2024 року.

Одночасно, представником відповідача заявлене клопотання про поновлення пропущеного строку для подання клопотання про долучення доказів, мотивуючи тим, що необхідність долучення цих доказів виникла після надання особистих пояснень позивачем у справі ОСОБА_2 та повідомлених ним обставин в судовому засіданні, яке відбулось 16 лютого 2024 року, разом з тим долучення зібраних відповідачем документальних доказів має довести позицію стосовно правомірності пред`явленого до відповідача позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Петрової О.О. про поновлення пропущеного процесуального строку для вчинення окремої процесуальної дії - подання клопотання про долучення письмових доказів.

Клопотання представника відповідача - адвоката Петрової О.О. про долучення письмових доказів, які подано до суду 13 листопада 2023 року, зареєстроване за вх.№57547, та 07 березня 2024 року, зареєстроване за вх.№13108, - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Петрова О.О. подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати дану ухвалу та задовольнити клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку для долучення доказів по справі, зобов`язавши суд долучити до матеріалів справи докази.

В обґрунтовування апеляційної скарги зазначила, що обґрунтовуючи свою позицію в клопотанні про поновлення пропущеного строку відповідач зазначив поважні причини, у зв`язку із якими він не мав можливості надати документ раніше.

Вказує, що позивач за період розгляду справи відчужував майно. Про дані факти відповідачу стало відомо після закриття підготовчого засідання. Докази, про долучення яких заявлено у клопотанні, дадуть відповідачу можливість спростувати позицію позивача та у такий спосіб довести свою позицію стосовно правомірності пред`явленого до нього позову.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилом пункту 9 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14 вересня 2021 року ОСОБА_2 пред`явив до місцевого суду позов до ОСОБА_1 про визнання недійними договору про поділ спільного сумісного майна подружжя та договору про внесення змін до цього договору, застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження у зазначеній справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровським районним судом м. Києва від 15 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

13 листопада 2023 року та 07 березня 2024 року представник відповідача - адвокат Петрова О.О. подала до суду клопотання про долучення письмових доказів, а саме: ксерокопію трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , копію вимоги приватного виконавця Хоменко В.В. від 22 вересня 2023 року АСВП № НОМЕР_1; Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_2 від 21 лютого 2024 року. Разом з заявою заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку для подання доказів, мотивуючи свою позицію тим, що необхідність залучення цих доказів виникла після надання особистих пояснень позивачем у справі ОСОБА_2 та повідомлених ним обставин в судовому засіданні, яке відбулось 16 лютого 2024 року, разом з тим, долучення зібраних відповідачем документальних доказів має довести позицію стосовно правомірності пред`явленого до відповідача позову та долучених до нього позивачем доказів.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи (стаття 174 ЦПК України).

Згідно із частинами першою, сьомою, восьмою статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У статті 191 ЦПК України передбачено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право, зокрема надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 3 статті 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Пунктами 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вказані норми сприяють уникненню зловживань відповідачем (його законними або уповноваженими представниками) процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та доданих до нього документів (доказів) в будь-який час на стадії розгляду справи.

При поданні заяв по суті справи відповідач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та долученими до неї документами відповідач отримала 01 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку, а тому кінцевим строком подання відзиву на позовну заяву було 16 грудня 2021 року.

Проте, клопотання про поновлення пропущеного строку для подання клопотання про долучення доказів лише 07 березня 2024 року. В прохальній частині клопотання порушувалося питання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви по суті справи, проте, відповідачем не наведено обґрунтування причин неможливості подання доказів разом із відзивом на позов.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Із практики Європейського суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів звертає увагу, що під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лише ті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк.

Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Крім того, розумні строки в цивільному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поновлення процесуального строку без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Поновлення процесуального строку зі спливом зазначеного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Отже, безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи встановлені обставини процесуальних відносин сторін та зазначені вимоги закону і практики ЄСПЛ, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для вчинення окремої процесуальної дії, а саме подання клопотання про долучення письмових доказів та залишення його без розгляду на підставі статей 126, 127, 178 ЦПК України, оскільки ухвала про закриття підготовчого провадження у цивільній справі постановлено 15 вересня 2023 року, яке проводилось за участі представників сторін цивільного процесу, в той же час докази, які просить долучити сторона відповідача на стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, могли бути отримані відповідачем самостійно, оскільки є в загальному доступі та для їх отримання достатнім було звернення до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, також не доведено наявність непереборних обставин, що унеможливлювали подати до суду трудову книжку належну відповідачу разом з відзивом на позов та/або під час підготовчого провадження.

Колегія суддів наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Натомість у справі, яка переглядається, відповідач та її представник не вказали, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Сторона відповідача не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати її процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довела, що в цій справі можливість вчасного подання нею відзиву на позовну заяву не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від її волевиявлення. Водночас пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку відповідача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені клопотання представника про поновлення пропущеного процесуального строку для вчинення окремої процесуальної дії - подання клопотання про долучення письмових доказів та залишення його без розгляду є законним і обґрунтованим, оскільки відповідач пропустила строк на подання до суду та не вказала жодних причин щодо поважності його пропуску.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскаржувана ухвала суду першої інстанції у даній справі відповідає обставинам справи та постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства, обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрової Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 31 травня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар