КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9846/2024
Справа № 754/3329/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 червня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Гринчак О.І. в м. Київ 11 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуном,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив визнати ОСОБА_2 недієздатним; за поданням Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації призначити опікуном ОСОБА_2 його двоюрідного брата ОСОБА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність ухвали та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що інших родичів у ОСОБА_2 , які б могли подати відповідну заяву та мати змогу здійснювати функції опікуна, немає. Саме заявник є особою, яка постійно доглядає брата та проживає з ним за адресою АДРЕСА_1 , отримує допомогу за ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 372/3474/21 про те, що близькими родичами є особи, які мають особливі права та обов`язки через тісні стосунки між собою.

Зазначав, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Наголошував, що законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Посилався на визначення близьких родичів чи свояків відповідно до ст. 25-1 КЗпП України, визначення близьких осіб відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції».

Вважав, що встановлення обставин сумісного проживання заявника та особи, яку він просить визнати недієздатною та встановити їх сімейні відносини можливо лише в судовому засіданні, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, чого судом першої інстанції зроблено не було.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, ОСОБА_1 в березні 2014 року звернувся до суду з заявою про визнання фізичної особи недієздатною, посилаючись на те, що його двоюрідний брат ОСОБА_2 страждає на психічні розлади, перебуває зі сторонньою допомогою, не обслуговує себе в побуті, не орієнтується в просторі часу, є особою з інвалідністю І групи, перебуває на обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2. За станом здоров`я потребує постійного догляду, нагляду та допомоги, внаслідок стійкого, хронічного психічного розладу неспроможний самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність, не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також самостійно захищати свої права та виконувати свої обов`язки, та відповідно до ст. 39 ЦК України має бути визнаний недієздатним.

Вказував, що після смерті матері ОСОБА_2 бажає бути його опікуном, оскільки доглядає брата та піклується про нього.

До заяви ОСОБА_1 додано копію паспорта та свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копію довідки МСЕК ОСОБА_2 , згідно якої ОСОБА_2 потребує стороннього догляду, нагляду та допомоги, копію паспорта ОСОБА_1 , документів, що підтверджують його родинні зв`язки з ОСОБА_2 (свідоцтв про народження та реєстрацію шлюбу).

Повертаючи заяву ОСОБА_1 заявнику з підстав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї або близьким родичем ОСОБА_2 , тому не має процесуальної дієздатності для звернення до суду із заявою про визнання його недієздатним.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до змісту статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Сімейний кодекс України регулює зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини, між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком, між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Водночас, Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням (стаття 2 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

В постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року в справі № 372/2474/21 викладено правовий висновок, згідно якого близькими родичами є особи, які мають особливі права та обов`язки через тісні стосунки між собою.

Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Апеляційний суд враховує та погоджується з доводами ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що встановлення обставин сумісного проживання заявника та особи, яку він просить визнати недієздатною, та встановити їх сімейні відносини можливо лише в судовому засіданні, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження.

При цьому висновки суду першої інстанції про відсутність доказів, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживають, мають спільний побут і взаємні права та обов`язки, тому відсутні підстави вважати, що вони є членами однієї сім`ї, є передчасними.

Судом першої інстанції не перевірено доводів ОСОБА_1 , викладених у заяві про визнання фізичної особи недієздатною, що заявник доглядає за братом та піклується про нього після смерті матері ОСОБА_2 .

При цьому суд першої інстанції безпідставно послався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року в справі № 130/2391/18, в якій Верховним Судом оцінювалися рішення попередніх судів щодо повернення заявнику заяви, поданою дядьком особи, яку він просив визнати недієздатною, та у якій суди встановили, що заявник не являється членом сім`ї цієї особи чи її близьким родичем, тобто, не має процесуальної дієздатності.

Апеляційний суд звертає увагу, що у справі № 130/2391/18 обставини, встановлені судами, не були подібними, оскільки в цій справі встановлено, що згідно з довідкою № 762 від 27 вересня 2017 року Жмеринського психоневрологічного інтернату особа, яку просили визнати недієздатною, перебуває в даній установі із 28 березня 2002 року, що саме по собі виключає можливість спільного проживання та віднесення до членів сім`ї такої особи її дядька, який, водночас, не належить до близьких родичів, а отже не був наділений процесуальною правосуб`єктністю, визначеною ч. 3 ст. 296 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, вирішується судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення по суті справи або постановлення ухвали про залишення заяви без розгляду, а не на стадії відкриття провадження у справі.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про повернення заяви заявникові з підстав п. 1 ч. 4 ст.185 ЦПК України є передчасними.

Крім того, суд першої інстанції застосував ст. 55, 60, 63 ЦК України, відповідно до яких опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Апеляційний суд враховує, що у постановах Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 753/1905/22 (провадження № 61-8758св23), від 20 березня 2024 року у справі № 638/5358/23 (провадження № 61-15326св23) зроблено висновок про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

При цьому Верховний Суд зауважив, що законодавцем вказано саме про подання органу опіки і піклування, а не про звернення останнім до суду із відповідною заявою та не наведено обмежень щодо правового механізму отримання відповідного подання під час розгляду заяви у судовому порядку.

Також в постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 638/5358/23 вказано, що системне тлумачення норм права, зокрема статті 300 ЦПК України, статті 60 ЦК України, свідчить про відсутність імперативної заборони щодо звернення особи, яка має намір стати опікуном, із заявою про встановлення опіки над недієздатним.

Отже, відсутність близьких родинних зв`язків сама по собі не виключає встановлення опіки ОСОБА_1 над його двоюрідним братом ОСОБА_2 за умови отримання відповідного подання органу опіки та піклування.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом та бути почутим.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Висновки про недопущення надмірного формалізму при вирішенні судом питань, пов`язаних з реалізацією особою свого права на доступ до правосуддя, викладені також у постановах Верховного Суду, зокрема від 26 грудня 2019 року у справі № 367/8573/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17, від 09 липня 2019 року у справі № 826/6479/18.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року про повернення заяви не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.