Провадження № 22-ц/4808/734/24
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Струтинська Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Крутня Івана Володимировича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

04 листопада 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.01.2017 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина залишено проживати з матір`ю ОСОБА_2 . Відповідач не проявляв батьківської турботи до дитини, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчанням у школі, не цікавився підготовкою до самостійного життя, не підтримував його матеріально. У листопаді 2019 року Івано-Франківським ВП відкрито кримінальне провадження відносно відповідача з приводу умисної несплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка має інвалідність з дитинства. ОСОБА_1 ухиляється від виконання батьківських обовязків щодо сина, не цікавився життям, здоров`ям дитини, не спілкувався з дитиною, не створював належні умови для отримання дитиною освіти, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. За таких обставин позивач просила позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 01 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав задовольнив, позбавив ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат Крутень І.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що дане рішення винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому суд не повністю з?ясував усі фактичні обставини справи, підійшов формально до вивчення обставин справи, що спричинило прийняття необгрунтованого рішення, не сприяв повному, об?єктивному та неупередженому її розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 29.06.2022 року розглядалось питання надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Однак на засідання комісії сторони не з?явилися, у зв?язку із чим питання було відкладено. На засідання комісії з питань захисту прав дитини 13.07.2022 року дане питання було розглянуто повторно та прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 . Усі дії комісії з питань захисту прав дитини здійснювались без відома відповідача, він не знав та не міг знати про вищезазначені дії, оскільки із 2019 року перебуває за кордоном, про що комісія була повідомлена, проте з ним ніхто не зв`язався, не був повідомлений відповідач також і щодо наявності судової справи у Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області.

Відтак, висновок комісії є однобічним, грунтується лише на доводах матері дитини, наданих нею документах та заслуховуванні її родичів і членів сім?ї, при цьому викладені в ньому факти нічим не підтверджені та базуються на тому, що син відповідача проживає з позивачем. Відповідач з цього приводу не був заслуханий, до того ж такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов?язковим для суду.

Відповідач має бажання спілкуватись із сином, підтримувати із ним зв?язок, однак у повному обсязі спілкуватись із сином перешкоджає мати - ОСОБА_2 , на що апелянт не може жодним чином вплинути. Водночас, у зв?язку із перебуванням ОСОБА_1 за кордоном, спілкування із сином можливе лише у телефонному режимі.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відносно відповідача застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, що на орган опіки та піклування покладався обов?язок здійснювати контроль за виконанням батьком батьківських обов?язків.

Вирішуючи спір, суд зосередився на особі позивача, виключно позитивної оцінки її особистості, при цьому не дав оцінки особистості відповідача та не встановив, чим підтверджено саме свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов?язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав. Наявність заборгованості по аліментах сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав та не може у повній мірі свідчити саме про свідоме ухилення від виконання батьківських обов?язків по утриманню дитини. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 638/16622/17.

Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції не підтверджено беззаперечними доказами винної поведінка та свідомого нехтування батьківськими обов?язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від обов`язку виховання дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.

Стверджує, що позивачем не обґрунтовано, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов?язки по вихованню дитини, при цьому не надано доказів того, що до останнього застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що він притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби відповідачу не надходили. Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Дудорова О.О. подала відзив на апеляційну скаргу. Стверджує, що доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Зазначає, що протягом значного часу ОСОБА_1 не спілкується з сином, не цікавиться його життям, здоров`ям, побутом, не утримує фінансово. Твердження апелянта стосовно дій працівників служби в справах дітей є надуманими. Засідання комісії щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав проходили у відповідності до вимог чинного законодавства. Стосовно нібито бажання апелянта спілкуватись з сином та дій матері щодо перешкоджання в такому спілкуванні, не пдтверджується будь-якими доказами.

Представник позивача зазначає, що при потребі ОСОБА_1 міг би звернутись до органу опіки та піклування щодо спілкування з сином, якби мати насправді перешкоджала такому.

Ще одним доказом ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківського обов`язку є довідка класного керівника 9-В класу ліцею ім.Чорновола ОСОБА_5 .

Беззаперечним доказом невиконання апелянта свого обов`язку відносно сина є умисне ухилення від сплати аліментів, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2020 року у справі № 344/21645/19.

З огляду на викладене вище, всі твердження апеляційної скарги є голослівними, тому вона не підлягає задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду від 20 травня 2024 року справа призначена до судового розгляду в Івано-Франківському апеляційному суді на 18 червня 2024 року.

Позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 , представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

23 травня 2024 року на електронну адресу Івано-Франківського апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, або закриття провадження у зв`язку із з тим, що вона зі своїм сином вже давно не проживає в Україні, інших причин перенесення судового засідання не наведено.

13 червня 2024 року апеляційному суду надано клопотання представника позивача - адвоката Дудорової О.О. про відкладення розгляду справи 18 червня 2024 року на іншу дату у зв`язку із відпусткою адвоката з 14.06.2024 року по 26.06.2024 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційне провадження у справі відкрито 30 квітня 2024 року.

Як визначено статтею 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

20 травня 2024 року справа призначена до судового розгляду в Івано-Франківському апеляційному суді на 18 червня 2024 року.

13 червня 2024 року представник позивача - адвокат направила апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання про продовження розгляду справи не заявляла.

В постанові Верховного Суду від 12.03.209 року у справі №910/12842/17 зазначено, що довод сторони про неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Наведені стороною обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. В даній справі суд врахував, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи наявний відзив позивача на апеляційну скаргу і участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, тому дійшов правильного висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів також враховує, що до заяви про відкладення розгляду справи від 13.06.2024 року, яку подано за два робочих дні до дати судового засідання, адвокат Дудорова О.О. не долучила жодних доказів відпустки в зазначений період, не обгрунтувала неможливість розгляду справи без участі представника.

Крім того, представник позивача реалізував процесуальні права, надавши відзив на апеляційну скаргу.

З вищенаведеного можна дійти до висновку, що процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи. Позивач у власній заяві також не навела жодних причин для відкладення справи, оскільки факт перебування її із сином за кордоном тривалий час з 2022 року сам по собі не є обов`язковою причиною для відкладення за умови, що позивач не вказує часу прибуття до України для участі в розгляді справи.

Відтка, колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Крутня І.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не піклується про власну неповнолітню дитину, не забезпечує дитині необхідного виховання, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження від 12 грудня 2012 року, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 (а.с.5).

Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має інвалідність з дитинства (а.с.6).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.01.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.7-8).

Згідно з витягом з ЄРДР 01.11.2019 внесені відомості на підставі ч.1 ст. 164 КК України відносно ОСОБА_1 (а.с.9).

Довідкою державного виконавця підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 (а.с.10-12).

З інформації директора школи та класного керівника, вбачається, що батько дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за час навчання його сина у 9 класі ліцею, не був присутнім на батьківських зборах, не спілкувався з класоводом та класним керівником, не проявляв інтересу до навчання сина, не цікавиться його успіхами, тощо (а.с.15).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03 серпня 2022 року за №705 вирішено надати висновок Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.57-61).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23) наведені наступні правові висновки.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідач в апеляційній скарзі заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у житті сина, мати можливість бачитись з ним, що підтверджує небайдуже ставлення батька. Відсутність достатнього спілкування і участі в житті сина пояснює проживанням в іншій краіні, що ускладнює налагодження нормального контакту із дитиною.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, вважає, що надані докази у справі не вказують беззаперечно на обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими, і тому не можна погодитися з думкою суду про те, що ці характеристики прямо свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала, що батько свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню вина, що негативно впливає на його фізичний та духовний розвиток.

Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 03 серпня 2022 року № 705, визначено доцільним позбавити відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , так як на думку фахівців батько дитини, який свідомо змінив місце проживання, не бере безпосередньої участі у вихованні дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Думка дитини при цьому не з`ясовувалася. (а.с.58-61).

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Разом з тим суд першої інстанції поспішно погодився із висновком орану опіки та піклування, належно не обгрунтованим по причині неповного вивчення комісією з питань захисту прав дитини думки самого ОСОБА_3 , нез`ясування причин нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками в силу конфліктів між сторонами.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Натомість докази, що стосовно відповідача представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу з цього приводу, в матеріалах справи відсутні, підстав для позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування фактично не встановив, крім того, що відповідач проживає в іншій країні та має заборгованість по аліментах. Матеріали справи не містять негативних характеристик та доказів винної поведінки відповідача.

Відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у житті сина, мати можливість бачитись з ним, що підтверджує небайдуже ставлення батька. Крім того, погасив заборгованість по аліментам.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відтак, на думку колегії суддів, у цій справі не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що ОСОБА_7 свідомо не бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання сина, який залишився проживати з матір`ю.

Враховуючи недоведеність обставин свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, того, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, не втратив інтерес до участі у вихованні дитини, має намір на відновлення відносин з нею, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина є передчасним та не відповідає інтересам дитини. Доводи відзиву позивача на апеляційну скаргу є аналогічними обставинам, якими обґрунтований позов, не приводять апеляційний суд до іншої думки.

Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідача, неправильні кроки у вихованні дитини та недостатню участь батька у житті сина, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, на думку колегії суддів, у справі не встановлено.

Підсумовуючи викладене, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , відсутності доказів того, що він, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує їх не виконувати, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, колегія суддів прийшла до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача не відповідатиме інтересам самої дитини і застосування такого заходу, в даному випадку, не є необхідним, а тому позов ОСОБА_2 задовленню не підлягає.

При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина ОСОБА_3 , оскільки його участі у розвитку і вихованні дитини недостатньо, поклавши при цьому на органи опіки та піклування Івано-Франківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Крутня Івана Володимировича задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2022 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 . Покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 червня 2024 року

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.А. Девляшевський