Справа № 754/6458/24
У Х В А Л А

Іменем України

07 червня 2024 року суддя Деснянського районного суду міста Києва Гринчак О.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

06 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просить визнати недійсним договір дарування 3/4 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 20.06.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберська Олена Юріївна), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі.

05 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 3/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Вимоги заяви мотивовані тим, що у лютому 2024 року заявник дізнався, що 20 червня 2019 року було укладено договір дарування 3/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_2 подарувала своїй матері, ОСОБА_3 вищевказане нерухоме майно. За твердженням заявника, ОСОБА_2 здійснила відчуження належного їй майна, коли їй достеменно було відомо про рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року. Заявник вказує, що оскільки протиправними діями ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заявнику завдано значної матеріальної шкоди, то існує необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_3 нерухоме майно відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України.

Дослідивши матеріали заяви, суд звертає увагу на таке.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та ураховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Також, слід зауважити, що в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому, обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 вказала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Як вбачається із матеріалів справи, у власності ОСОБА_3 перебуває частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 3/4 частин квартири від 20.06.2019, посвідченого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберською Оленою Юріївною, за реєстровим № 169. Вказана квартира була подарована ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що ОСОБА_2 здійснила відчуження належного їй майна, коли їй достеменно було відомо про рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року. Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.01.2017 у справі № 754/10240/16-ц визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Lada Priora», д/н НОМЕР_2 , номер шасі (кузову рами) НОМЕР_3 ; визнано ОСОБА_1 кредитором майнових прав до ОСОБА_5 , а саме коштів у розмірі 391 593,00 грн, стягнутих за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року у цивільній справі № 760/9448/15-ц; визнано відсутність боргових зобов`язань ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перед ОСОБА_1 за договором позики від 12 квітня 2016 року на суму 500 000,00 грн.

Також заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23.01.2024 у справі № 754/6067/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , третя особа: ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів задоволено; стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 91 680,00 грн - відшкодування матеріальної шкоди за автомобіль; стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 391 593,00 грн - відшкодування матеріальної шкоди за майнові права до ОСОБА_5 ; стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Предметом розгляду даної справи є визнання договору дарування 3/4 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Як на підставу визнання вказаного договору недійсним позивач зазначає, що договір дарування 3/4 частини квартири є фраудаторним та спрямований на невиконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у справі № 754/10240/16-ц.

Поняття «фраудаторний правочин» випливає зі змісту постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), у якому Верховний Суд зазначає, що фраудаторний правочин договір, який був вчинений на шкоду кредитору.

Метою оспорювання договору є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).

Суд зауважує, що заявником у заяві про забезпечення позову не наведено обгрунтування необхідності забезпечення позову, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у справі № 754/10240/16-ц, на яке посилається заявник, визнано відсутність боргових зобов`язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_1 .

Також суд звертає увагу, що з позовом про відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_7 .ОСОБА_1 звернувся у 2023 році, тобто через чотири роки після укладення договору дарування між відповідачами у даній справі. Саме заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23.01.2024 у справі № 754/6067/23 стягнуто з ОСОБА_7 кошти на користь ОСОБА_1 . При цьому, жодних доказів щодо неможливості виконання судового рішення щодо стягнення з ОСОБА_7 грошових коштів позивачем не надано, як і не надано доказів того, що у ОСОБА_7 немає іншого майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредитора.

Також не надано заявником доказів того, що він пред`явив до виконавчої служби виконавчий лист щодо виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23.01.2024 у справі № 754/6067/23 і це рішення є невиконаним, що могло б доводити необхідність вжиття заходів для забезпечення цього позову.

Заявник обмежився загальним припущенням про необхідність вжиття заходів забезпечення позову з метою недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення однакне довів, яким чином невжиття заходів забезпечення позову у даній справі унеможливить ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду у випадку ухвалення на користь позивача.

Також слід зауважити, що позивачем не надано доказів, що дозволяють встановити, чи є адекватними заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, тобто обмеження прав ОСОБА_3 , як власника.

Керуючись ст. 149-154, 157 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 07.06.2024.

Суддя Деснянського

районного суду міста Києва Оксана Гринчак