КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6132/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6739/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Слободянюк А.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна про витребування майна із чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з даним позовом, просили витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на їх користь по нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , в рівних частках, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов мотивований тим, що 08 квітня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договори про надання споживчого кредиту № 0 та № . З метою належного виконання кредитних договорів між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 82181, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., зареєстрований за № 2090, предметом якого є квартира за вказаною адресою, яка належить позивачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 1994 року. Договором іпотеки було передбачено застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

В 2011 році між первісним кредитором та ПАТ «Дельта Банк» було укладеного договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаними кредитними договорами. 19 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. було здійснено реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк», а 05 грудня 2019 року - за ОСОБА_3 .

Вважали, що в результаті набуття ПАТ «Дельта Банк» права власності на спірне майно та подальше відчуження спірного майна на користь ОСОБА_3 призвело до порушення їх прав, оскільки в результаті таких дій відповідачів належне їм на праві власності спірне майно вибуло з їх володіння не з їх волі іншим шляхом. Реєстрація права власності на спірне майно за банком відбулась в результаті реалізації ним права на позасудове врегулювання, передбачене ст. 5 договору іпотеки, проте такі дії банку є протиправними, оскільки суперечать законодавству, чинному на момент реалізації права на задоволення вимог іпотекодержателя та приписам самого договору іпотеки. Позивачами не надавалась згода на позасудове врегулювання в порядку ст. 5 договору іпотеки, не надавалась згода на передачу банку права власності на спірне майно, яке є предметом іпотеки, в рахунок виконання основного зобов`язання.

Крім того, факт вибуття з власності позивачів спірного майна та відсутності правових підстав для передачі прав власності на спірне майно на користь банку є преюдиційним, оскільки Дніпровським районним судом м. Києва від 16 листопада 2021 року в справі № 755/2451/20 було встановлено, що рішення про перехід права власності на належне позивачам майно у власність АТ «Дельта Банк» було прийняте державним реєстратором всупереч вимогам ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку», вимогам Порядку № 1127, а також приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року позов частково задоволено, витребувано від ОСОБА_3 з незаконного володіння на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 частини квартири АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачів кожному по 3355 грн. судового збору.

Відповідач ПАТ «Дельта Банк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав хронологічно обставини справи, наводив положення ст. 1, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. 328, 387, 388, 330 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц.

Наголошував, що іпотечний договір, предметом якого була спірна квартира, укладений з волі позивачів. Підписанням даного договору позивач засвідчила, що надає іпотекодержателю згоду на розпорядження ним права власності на предмет іпотеки у разі непогашення заборгованості перед банком у строки, передбачені договором. Бездіяльність та безвідповідальність позичальника призвели до вибуття з володіння позивачів спірної квартири. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна у ОСОБА_3 , який придбав спірну квартиру на електронних торгах та є добросовісним набувачем майна. На момент укладання договору купівлі-продажу квартири реєстрація була чинною, оформлення права власності здійснювалось відповідно до вимог чинного законодавства. Витребування спірного майна у ОСОБА_3 , як добросовісного набувача, призведе до порушення балансу в питаннях позбавлення відповідача належного йому майна та на нього буде покладено індивідуальний надмірний тягар.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Наводила власні спростування доводів апеляційної скарги, надавала пояснення щодо відсутності у ПАТ «Дельта Банк» права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, щодо можливості витребування майна у ОСОБА_3 , щодо вибуття іпотечного майна з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з їхньої волі іншим шляхом, щодо порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», щодо преюдиційності протиправності вилучення у позивачів спірного майна та неправомірності набуття банком права власності на спірне майно.

Також позивачем заявлено клопотання про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу та врахувати цей відзив, оскільки станом на дату відправлення даного відзиву вона не отримувала примірника ухвали апеляційного суду від 07 лютого 2024 року про відкриття апеляційного провадження, а про подання апеляційної скарги довідалась з Єдиного державного реєстру судових рішень 28 березня 2024 року після отримання інформації про те, що 10 квітня 2024 року заплановано судове засідання.

Відповідно до ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, оскільки наведені позивачем причини пропуску строку для подання відзиву на апеляційну скаргу є обґрунтованими, апеляційний суд продовжує позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові в частині вимог до ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що спір у позивачів виник саме з ОСОБА_3 внаслідок придбання ним спірного майна, а не з ПАТ «Дельта Банк», оскільки правомірність дій державного реєстратора та прийнятого ним рішення щодо реєстрації за банком права власності на нерухоме майно не є предметом даного судового розгляду та були досліджені в іншій судовій справі, відтак, вимога про витребування квартири з чужого незаконного володіння не може бути звернена до ПАТ «Дельта Банк», якого позивачі також визначили відповідачем.

Апеляційний суд враховує, що позивачі не оскаржували рішення суду першої інстанції в цій частині, а відповідач ПАТ «Дельта Банк», хоча і просив скасувати судове рішення в цілому, проте заперечень проти висновків суду першої інстанції в частині відмови в позові його апеляційна скарга не містить, відтак дані висновки не оцінюються апеляційним судом.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, на підставі рішення державного реєстратора, яке було визнано протиправним та скасоване, жодних правочинів щодо розпорядження належним їм нерухомим майном позивачі не вчиняли, відтак суд дійшов висновку про витребування спірного майна з володіння ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру загальною площею 45,08 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 09 листопада 1994 року Українською біржею «Десятинна» за реєстраційним № 1/5784-5843, право власності зареєстроване в Київському бюро технічної інвентаризації 04 липня 1995 року за реєстровим № 316 (а. с. 14 т. 1).

08 квітня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 89000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 449450 грн. за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 09 квітня 2018 року (а. с. 16 - 22 т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником 08 квітня 2008 року за кредитними договорами № 0 від 08 квітня 2008 року та № 0 від 08 квітня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 уклали договір іпотеки № 82181, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 09 листопада 1994 року Українською біржею «Десятинна» за реєстраційним № 1/5784-5843, та зареєстровано в Київському бюро технічної інвентаризації 04 липня 1995 року за реєстровим № 316 (а. с. 23 - 24 т. 1).

Згідно п. 4.5 договору, звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Згідно п. 5.2 договору, позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», 5.2.2: отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

19 липня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Рогачем В.В. було здійснено реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки № 82181, серія та номер 2090, виданий 08 квітня 2008 року, видавник Кравченко І.С. , ПНКМНО (а. с. 25, 31 т. 1).

05 грудня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевченко І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 2203, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» передає квартиру за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 приймає майно і сплачує за нього обумовлену грошову суму у розмірі та в порядку, передбаченому цим договором (а. с. 38 - 39 т. 1).

05 грудня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 підписали акт приймання-передачі нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 05 грудня 2019 року (а. с. 39 т. 1 зворот).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року в справі № 755/2451/20 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», приватного нотаріуса КМНО Рогача В.В., ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус КМНО Шевченко І.Л., ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Рогача В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна із чужого незаконного володіння позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Рогач В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2019 року, індексний номер 47920669 від 24 липня 2019 року про державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк» (а. с. 84 - 90 т. 1)

Постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року в справі № 755/2451/20, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року в частині вимог до приватного нотаріуса КМНО Рогача В.В. скасовано, ухвалено по справі в цій частині нове рішення про відмову в позові, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 91 - 104 т. 1).

В даній справі судами встановлено, що на спірну квартиру площею 45,40 кв. м, яка використовується позивачем ОСОБА_1 як місце постійного проживання, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено примусове стягнення, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за АТ «Дельта-Банк», як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Крім того, суди встановили, що іпотекодержатель при зверненні до державного реєстратора для реєстрації прав та їх обтяжень на спірну квартиру на підставі іпотечного договору, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не подав копії письмової вимоги боржниці - ОСОБА_4 , яка є відмінною від іпотекодавця, про усунення порушень, на підтвердження наявності факту завершення 30-денного строку з моменту отримання боржником, який є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, що суперечить пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 в редакції, чинній на час реєстрації права власності за іпотекодержателем. Вказані обставини також свідчать про порушення закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Дельта-Банк».

Підставою для відмови в позові про витребування майна з чужого незаконного володіння судами зазначено те, що спірна квартира вибула із власності позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 , відтак підстави для її витребування та передання на користь ОСОБА_1 відсутні, оскільки спірна квартира не належить позивачу як одноосібному власнику (а. с. 89 т. 1 зворот).

Крім того, на а. с. 105 - 107 т. 1 знаходиться знеособлена копія рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року в справі № 755/24750/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким в позові відмовлено, оскільки предмет іпотеки, на який позивач просить звернути стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому не може бути примусово стягнутий (відчужений) без згоди власника. Згоди власника на звернення стягнення суду надано не було.

Даним рішенням встановлено, що 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до відповідача у повному обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав встановленим та при вирішенні даного спору враховував те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року в справі № 755/2451/20, залишеним в цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року та постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19 липня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом КМНО Рогачем В.В. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк».

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння,

є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Згідно з положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).

Таким чином, право на витребування майна від добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору про іпотеку від 08 квітня 2008 року) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

На підставі всебічного та повного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, судом першої інстанції встановлено, що жодних доказів про згоду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять.

Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), і вони були належним чином враховані судом першої інстанції при вирішенні спору, хоча й без прямого посилання на них в тексті рішення.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року в справі № 359/1379/21 (провадження № 61-10321 св 23) сформульовано таку ж правову позицію, яка враховується апеляційним судом.

Крім того, в постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 645/6189/16-ц (провадження № 61-15458св19), від 28 квітня 2021 року в справі № 750/5195/19 (провадження № 61-1342св20) від 09 серпня 2023 року в справі № 758/2524/17 (провадження № 61-9345св22) викладено правовий висновок, що системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що іпотечний договір, предметом якого була спірна квартира, укладений з волі позивачів, підписанням даного договору позивач засвідчила, що надає іпотекодержателю згоду на розпорядження ним права власності на предмет іпотеки у разі непогашення заборгованості перед банком у строки, передбачені договором, і лише бездіяльність та безвідповідальність позичальника призвели до вибуття з володіння позивачів спірної квартири, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна у ОСОБА_3 , який придбав спірну квартиру на електронних торгах та є добросовісним набувачем майна.

Апеляційний суд зауважує, що доводи апеляційної скарги в частині придбання ОСОБА_3 спірної квартири на електронних торгах не ґрунтуються на доказах, наявних в справі, зважаючи на те, що спірне майно придбане ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ПАТ «Дельта Банк» 05 грудня 2019 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, на підставі рішення державного реєстратора, яке було визнано протиправним та скасоване, жодних правочинів щодо розпорядження належним їм нерухомим майном позивачі не вчиняли, в зв`язку з чим наявні підстави для витребування спірного майна з володіння ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції проаналізовано дотримання вимог ст. 1 Першого протоколу Конвенції щодо права особи на мирне володіння своїм майном, та обґрунтовано виснувано, що за обставин, коли позивачі втратили майно внаслідок протиправного рішення державного реєстратора, їх права та інтереси переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише за умови, що згідно зі ст. 388 ЦК України воно не може бути витребувано у нього.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 335/10446/18, на які вірно послався суд першої інстанції, та згідно яких висновок суду про витребування майна з володіння добросовісного набувача враховує інтереси позивачів як власників спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли позивачі втратили майно внаслідок протиправних дій та на підставі неіснуючих судових рішень, права та інтереси позивачів переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.

Апеляційний суд також погоджується з такими висновками, враховуючи, що ОСОБА_3 , із власності якого витребовується квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої він придбав цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, і на цю його можливість також правомірно звернув увагу суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, від 13 лютого 2020 року у справі № 761/8499/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, від 18 травня 2022 року в справі № 335/10446/18.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що витребування спірного майна у ОСОБА_3 , як добросовісного набувача, призведе до порушення балансу в питаннях позбавлення відповідача належного йому майна та на нього буде покладено індивідуальний надмірний тягар.

Судом першої інстанції надано вірної правової оцінки доводам відповідача щодо пропуску позивачами строку позовної давності.

Так, суд першої інстанції встановив, що з даним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися 09 травня 2023 року до суду за захистом прав, порушених внаслідок проведення 19 липня 2019 року державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

При цьому судом зазначено, що згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року.

Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався.

Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, з 02 квітня 2020 року визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності продовжений, і таким чином, позивачами не було пропущено строк позовної давності.

Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, з огляду на те, що рішення суду першої інстанції даним висновкам не суперечить.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення ст. 1, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст. 328, 387, 388, 330 ЦК України, без конкретизації, яким чином, на думку відповідача, судом першої інстанції було неправильно застосовано чи не застосовано вказані норми матеріального права, не становлять самі по собі передбачену ЦПК України підставу для скасування судового рішення та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.