Справа № 638/4938/24
Провадження № 2/638/3506/24
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді - Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів у розмірі 342901,20 грн, набутих без достатньої правової підстави, в порядку ст. 1212 ЦК України, в обґрунтування якого зазначив, що він є споживачем банківських послуг, які надаються Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». На підставі Анкета-заяви до Договору про надання банківських послуг № б/н від 19.09.2018 згідно вимог Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 йому були відкриті карткові рахунки з кредитним лімітом 99000,00 грн.

09.12.2020 відповідач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив стягнути з позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.09.2018 р. в розмірі 126292,02 грн та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102,00 грн. В подальшому справу було передано за підсудність до Дзержинського районного суду м. Харкова, який відкрив провадження у справі. З доданого АТ КБ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви Розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 28.10.2020 позивачем погашено за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.09.2018: - заборгованість за поточним тілом кредиту в розмірі 356433,53 грн; - заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 2,00 грн; - заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 0,00 грн.; - заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 21,00 грн. Таким чином, з наданих АТ КБ КБ «ПриватБанк» доказів вбачається, що позивач сплатив відповідачу за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.09.2018 загальну суму в розмірі 356456,53 грн.

Позивач зазначає, що Анкета-заяви до Договору про надання банківських послуг від 19.09.2018 р. та Умови та Правила банківських послуг АТ КБ КБ «ПриватБанк» без дати та підпису банку не можуть вважатися ані частиною кредитного договору в розумінні ст. 1054 ЦК України, ані договором приєднання до кредитного договору в розумінні ст. 634 ЦК України. Жодного договору, в тому числі, кредитного, змішаного договорів, оформлених в письмовій формі, між відповідачем та позивачем не підписувалися, в тому числі з використанням факсимільного відтворення підпису, який відповідає вимогам, встановленим ч. 3 ст. 207 ЦК України.

Позивачем проведено узагальнюючий розрахунок заборгованості, на підставі якого встановлено, що ОСОБА_1 за період з 01.02.2018 р. по 04.09.2019 р. сплачено АТ КБ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 315408,36 грн., з них 85 444,67 грн. в рахунок погашення наданого кредиту, за період з 05.09.2019 р. по 01.03.2024 р.- 383247,12 грн., з них 356456,53 грн. в рахунок погашення наданого кредиту.

Оскільки кредитний ліміт складає 99000,00 грн, тому розмір коштів, надмірно сплачених ОСОБА_1 за договором № б/н від 19.09.2018 р. складає: 85444,67 грн. + 356 456,53 грн. - 99 000,00 грн. (тіло кредиту) = 342901,20 грн. Позивач вважає, що грошові кошти за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.09.2018 р. в розмірі 342901,20 грн. отримані відповідачем від позивача без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

У відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило у задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав. По-перше, у провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова вже перебуває справа № 755/18861/20, в якій ухвалою від 22 лютого 2021 рроку прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк». У зустрічному позові ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про застосування наслідків нікчемного договору № б/н від 19.09.2018 р., проведення зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 572441,76 грн в порядку ст. 601 ЦК України, та стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 257456,53 грн. У зв`язку з цим наявні підстав для залишення позову ОСОБА_1 у справі, що розглядається, без розгляду. По-друге, на переконання відповідача, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України, оскільки правовідносини між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» врегульовано договором № б/н від 19.09.2018 року, який недійсним судом не визнавався. При цьому, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу, що підтверджено сталою практикою Верховного Суду. По-третє, розрахунки позивач, зроблені на основі аналізу виписок, стосуються періоду починаючи з 01 січня 2018 року, тоді як договір № б/н укладено 19 вересня 2019 року, у зв`язку з чим такі розрахунки позивача не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки стосуються зовсім іншого періоду ,за який вимагає стягнення коштів позивач. Крім того відповідач акцентував увагу суду на суперечливості поведінки позивача, оскільки відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 11 січня 2023 року безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. З огляду на відсутність належних та достатніх доказів того, що кошти у вказаному позивачем розмірі були отримані відповідачем без належної правової підстави, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що в Анкеті-Заяві стоїть факсимільне відтворення підпису Споживача ОСОБА_1 , що не відповідає вимогам, встановленим ч. 3 ст. 207 ЦК України, в зв`язку відсутністю письмової угоди між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом про використання ними факсимільного відтворення підписів. По - друге, підписання вищевказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» не може вважатися укладенням кредитного договору в розумінні ст. 634, 1054, 1055 ЦК України, оскільки вказана Анкета-Заява не містить істотних умов кредитного договору, зокрема розмір кредиту, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати, строк видачі та повернення кредиту та інше. По-трете, підписання вищевказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» не може вважатися укладенням кредитного договору в розумінні ст. ст. 634, 1054, 1055 ЦК України, оскільки в ній відсутнє посилання на конкретну редакцію Умов та Правил банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з умовами якої споживач ознайомився, погодився та до умов яких він приєднався, а також вказані Умови та Правила банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма договору. Таким чином, «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке» від 19.09.2018 р. (російською мовою) та Умови та Правила банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» без дати та підпису банку не можуть вважатися ані частиною кредитного договору в розумінні ст. 1054 ЦК України, ані договором приєднання до кредитного договору в розумінні ст. 634 ЦК України, що узгоджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17. Таким чином, грошові кошти за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.09.2018 р. в розмірі 342901,20 грн., є такими, що отримані відповідачем від позивача без достатньої правової підстави, а тому підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

У запереченнях на відповідь на відзив АТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням безпідставності та не аргументованості позовних вимог, а також відсутність належних та достатніх доказів свідчення, що кошти у вказаному позивачем розмірі були отримані відповідачем без належної правової підстави, просило суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позову.

В судовому засідання ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що сплачував АТ КБ «ПриватБанк» проценти за користування кредитними коштами до того, як йому стало відомо про постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17.

АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явилося, просило справу розглянути за відсутністю відповідача.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг, які надаються йому Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» на підставі Анкета-заяви до Договору про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» був відкриті наступні карткові рахунки з кредитним лімітом:

№ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) з терміном дії до 12/22;

№ НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ) з терміном дії до 09/22.

06 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» збільшило кредитний ліміт ОСОБА_1 до 99000 грн.

Згідно з Виписками по картковому кредитному рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та № НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ) за договором № б/н від 19 вересня 2018 року, та Розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19 вересня 2018 року станом на 23 жовтня 2020 року, за період з 01 січня 2018 року до 01 березня 2024 року, ОСОБА_1 сплачено коштів АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 лютого 2018 року до 04 вересня 2019 року грошові кошти в розмірі 315408,36 грн, з яких 85444,67 грн сплачено в рахунок погашення наданого кредиту; за період з 05 вересня 2019 року до 01 березня 2024 року сплачено 383247,12 грн, з яких 356456,53 грн в рахунок погашення наданого кредиту.

ОСОБА_1 вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» отримало грошові кошти від нього за кредитним договором № б/н від 19 вересня 2018 року у розмірі 342901,20 грн, що є різницею між фактично сплаченими грошовими коштами та розміром грошових коштів, сплачених в рахунок погашення тіла кредиту, без достатньої правової підстав, а тому зазначена сума грошових коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У справі, що розглядається ОСОБА_1 , який вважаючи, що укладений між ним АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір є нікчемним, тобто знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитними коштам, сплачував АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в рахунок сплати процентів за користування кредитом, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме понад чотири роки, регулярно, різними сумами, тому його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 342901,20 грн.

На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, за якими позивач був звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 223, 263-265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24 травня 2024 року.

Суддя І.П. Латка