Справа № 296/3383/19
У Х В А Л А

Іменем України

07 травня 2024 рокум. Житомир

Суддя Корольовського районного суду м. Житомира Маслак В.П., розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою судді Корольовського районного суду суду м.Житомира Сингаївського О.П. від 16.04.2019 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Розпорядженням керівника апарату Корольовського районного суду м.Житомира №71 від 29.04.2024 призначено проведення повторного авторозподілу судової справи у зв`язку з тим, що 25.02.2022 суддя Корольовського районного суду м.Житомира Сингаївський О.П. увільнений у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2024 головуючим суддею по справі № 296/3383/19 визначено суддю Маслак В.П.

Під час вирішення питання про прийняття даної справи до провадження суд враховує наступне.

Предметом даного судового спору є заповіт, складений 15.03.2012 в м.Ашкелон, Ізраїль, згідно якого подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заповіли після смерті одного з них все своє майно, в тому числі квартиру в м.Ашкелон, пережившому подружжю.

Позивач стверджує, що його батько ОСОБА_3 за життя заповідав йому квартиру по АДРЕСА_1 .

На переконання позивача заповіт не відповідає чинному законодавству України і має бути визнаний недійсним, оскільки не підписаний ОСОБА_5 , не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України. Заповіт складено з порушенням правил посвідчення, визначених п.1.7 розділу 1 глави 3 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затверджених постановою КМУ від 15.06.1994 №419.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі Закон № 2709-IV) іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом, визначення застосовуваного права.

Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про визнання заповіту, складеного в державі Ізраїль, недійсним слід керуватися правилами статей 70-72 Закону № 2709-IV.

Статтею 70 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що з урахуванням положень статті 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

Тобто, якщо застосовуване до заповіту іноземне право не буде зазначене самим заповідачем, то нотаріус за умовчанням буде застосовувати право своєї країни як стосовно форми (порядку вчинення) заповіту, так і відносно його матеріально-правового змісту.

Згідно зі статтею 71 цього Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

З урахуванням положень статті 72 цього Закону здатність особи на складання і скасування заповіту, а також форма заповіту і акта його скасування визначаються правом держави, у якій спадкодавець мав постійне місце проживання у момент складання акта або в момент смерті. Заповіт або акт його скасування не можуть бути визнані недійсними внаслідок недодержання форми, якщо остання відповідає вимогам права місця складання заповіту або права громадянства, або права звичайного місця перебування спадкодавця у момент складання акта чи в момент смерті, а також права держави, у якій знаходиться нерухоме майно.

Вбачається, що оспорюваний заповіт складено в державі Ізраїль за законами даної держави, а тому не може бути оскаржений за законодавством України, в тому числі з підстав недодержання порядку посвідчення заповіту, що визначений законами України.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки предметом даного спору є визнання недійсним заповіту, складеного та посвідчено згідно законодавства держави Ізраїль, такий не може бути оскаржений з підстав його невідповідності нормам чинного законодавства України та в порядку визначеному ЦПК України.

Таким чином дана справа є справою з іноземним елементом, а компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої скалено та посвідчено заповіт.

Керуючись ч. 1 ст. 255, 258 - 261 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.

Роз`яснити, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Корольовський районний суд м.Житомира протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. П. Маслак