КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9399/2024
Справа № 757/8961/24-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 червня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Підпалого В.В. в м. Київ 01 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати клієнта ОСОБА_1 власником грошових коштів в сумі 41576,20 грн. на його банківському рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 03 травня 2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2024 року справу передано за підсудністю для розгляду до Подільського районного суду м. Києва.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суд обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції в тексті ухвали від 01 березня 2024 року зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, та що спір виник з приводу захисту прав споживача. Наголошував, що звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання права власності на грошові кошти на своєму банківському рахунку. Відповідач знаходиться на території Печерського району м. Києва, і відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України справа належить до територіальної юрисдикції Печерського районного суду м. Києва.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із даним позовом, посилаючись на те, що 03 травня 2022 року на його банківському рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» перебували належні йому грошові кошти в сумі 41576,20 грн. 04 травня 2022 року працівники банку шляхом обману на підставі підроблених документів незаконно перерахували кошти в сумі 41576,20 грн. з його рахунку № НОМЕР_1 на рахунок сторонньої особи. Протягом двох років відповідач відмовляється надати ОСОБА_1 копію платіжного документа від 04 травня 2022 року про перерахування коштів в сумі 41576,20 грн. з його рахунку № НОМЕР_1 на рахунок сторонньої особи та визнавати ОСОБА_1 власником грошових коштів в сумі 41576,20 грн., які 03 травня 2022 року перебували на його банківському рахунку № НОМЕР_1 , в зв`язку з чим він вирішив звернутися до суду за захистом своїх особистих прав та інтересів.

Передаючи справу за підсудністю для розгляду до Подільського районного суду м. Києва ухвалою від 01 березня 2024 року, суд першої інстанції керувався ч. 5 ст. 28 ЦПК України та виходив із того, що оскільки спір виник з приводу захисту прав споживача, зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) якого знаходиться в Подільському районі м. Києва, справу слід передати за підсудністю на розгляд до Подільського районного суду м. Києва.

Із такими висновками апеляційний суд не може погодитись, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має застосовуватися на практиці і бути ефективним (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, якою визначено правила загальної підсудності, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом із тим, статтею 28 ЦПК України передбачена підсудність справ за вибором позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Позивач у цій справі ОСОБА_1 використав належне йому право вибору суду за правилами загальної підсудності, звернувшись до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідача вул. Грушевського, 1-д, що відповідно до адміністративно-територіального поділу відноситься до Печерського району м. Києва.

Отже, суд першої інстанції не забезпечив належним чином реалізацію права позивача на вибір підсудності, яка є складовою частиною права на доступ до судочинства, справедливий суд та на ефективний юридичний захист.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.