Справа № 164/1535/21 Головуючий у 1 інстанції: Токарська І. С.
Провадження № 22-ц/802/494/24 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засіданні Ганжа М. І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Волинської обласної прокуратури Романішиної Т. Л.,

представника третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 , поданою від його імені представником ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що Маневицьким відділом поліції Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000429 від 22 листопада 2017 року, розпочате за фактом дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої загинув його рідний брат ОСОБА_4 , та яке кваліфікується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснює прокурор Маневицького відділу Камінь-Каширської окружної прокуратури у Волинській області.

Досудове розслідування здійснювалося слідчим управлінням ГУНП у Волинській області, а в подальшому слідчим відділенням Маневицького ВП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області.

У цьому кримінальному провадженні його визнано потерпілим.

Зазначені органи упродовж тривалого часу, з 22 листопада 2017 року вчиняють протиправну бездіяльність у розслідуванні кримінального провадження. Строк досудового розслідування перевищує будь-які розумні межі здійснення слідства.

Орган досудового розслідування не вчинив належних дій, спрямованих на швидке, повне та неупереджене розслідування з метою, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

З метою активізації досудового слідства та проведення службових перевірок щодо його умисного зволікання, він зі своїм представником був вимушений неодноразово звертатися до керівництва обласної прокуратури, ГУНП у Волинській області, а також до керівника Національної поліції України, Генерального прокурора України і до Президента України.

На свої звернення він отримував фактично відписки про взяття кримінального провадження на контроль, про надання слідчому вказівок для проведення усіх необхідних слідчих дій.

Але з грудня 2018 року у справі не виконано жодної слідчої дії і умисне зволікання досудового слідства невиправдано продовжується.

Його, як потерпілого, не повідомляли про винесення постанов про закриття кримінального провадження, які у подальшому скасовувалися.

Унаслідок таких дій та бездіяльності він не може реалізувати своє право на справедливий суд унаслідок загибелі брата, не може захистити його честь і гідність з прямої вини органів досудового розслідування та прокуратури, яка здійснює процесуальне керівництво у цій справі.

Факт протиправної бездіяльності органів досудового розслідування підтверджується відповідями та рішеннями, ухваленими за результатами розгляду його скарг.

Таке ставлення правоохоронних органів до нього, як потерпілого, повне ігнорування його прав, байдужість та самоусунення від виконання своїх обов`язків, невиправдана тяганина призводило до його нервових зривів, розпачі, зневіри, постійних душевних страждань, погіршення сну.

Враховуючи ступінь моральних страждань, їх тривалість, додаткові зусилля на відновлення своїх прав у статусі потерпілого, надмірну тривалість та неефективність досудового розслідування, визначив завдану йому моральну шкоду у розмірі 150 000 грн, яку просив відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Головним управлінням Державної казначейської служби України у Волинській області коштів з рахунку державного бюджету на його користь.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі і третя особа, кожен зокрема, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представники відповідача Волинської обласної прокуратури та третьої особи апеляційну скаргу заперечили і просять залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що подаючи скарги, позивач реалізовував своє право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у встановленому кримінально-процесуальним законом порядку, що становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку він зазнав. Скасування прокурором постанов слідчих про закриття кримінального провадження не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб відповідачів. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, тобто заподіяння моральної шкоди, розмір якої також не обґрунтований.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, неповно дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з вимогами п. п. 1, 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позивач звернувся із позовом у жовтні 2021 року, обґрунтовував свої вимоги саме станом на дату звернення, а тому судом і досліджуються усі обставини, які існували станом на жовтень 2021 року.

Згідно з матеріалами справи встановлено, що СВ ВП №1 (сел. Маневичі) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000429 від 22 листопада 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (т.1 а.с.72).

Досудовим розслідуванням встановлено, що 21 листопада 2017 року близько 21 години 15 хвилин громадянин ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Сокола у с. Старий Чорторийськ Маневицького району, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , унаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, які стосовно живих осіб належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення і викликали смерть потерпілого.

З 27 лютого 2018 року по 29 січня 2021 року досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилося СУ ГУНП у Волинській області.

Позивача ОСОБА_3 визнано потерпілим у кримінальному провадженні лише на підставі його заяви від 08 травня 2018 року.

Слідчими 27.04.2018 і повторно 25.05.2020 виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувалися прокуратурою області відповідно 12.09.2018 і 28.05.2020 у зв`язку із неповним проведенням досудового розслідування (т.1 а.с.10-11, 112-113).

Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 20.08.2018 закрито провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення дисциплінарного стягнення. Зі змісту цієї постанови вбачається, що підставою для закриття є те, що постанову про закриття кримінального провадження слідчим прийнято 27.04.2018, а протокол про адміністративне правопорушення складено лише 11.07.2018, хоча відповідно до вимог ч. 5 ст. 38 КУпАП (у редакції станом на серпень 2018 року), у разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях порушника ознак адміністративного правопорушення, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через місяць з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження (т.1 а.с.38).

Матеріали справи містять докази неодноразового звернення позивача із заявами та скаргами з приводу неналежного досудового розслідування кримінального провадження (т.1 а.с.6-60).

За результатами звернень позивача, слідчого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а його керівнику оголошено догану (т.1 а.с.11, 28).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визначеній в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити "належний захист" (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі "SmithandGrady v. The UK" (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі "Aksoy v. Turkey" (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України"). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься "ефективним", якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі N 916/1423/17 (провадження N 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі N 585/724/19 (провадження 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі N 638/14007/17 (провадження N 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі N 818/607/17 (провадження N К/9901/17533/18), від 21 липня 2021 року у справі 3 646/7015/19.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обгрунтував свої вимоги не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування, а посилався на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, оскільки слідство тривало, починаючи з 2017 року і до часу його звернення до суду із позовними вимогами.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2017 року, тобто 4 роки до дня звернення позивача до суду із позовними вимогами, органом досудового розслідування не вчинено належних дій, спрямованих на швидке, повне та неупереджене розслідування з метою, щоб той, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Орган досудового розслідування систематично бездіяв щодо проведення повного та швидкого розслідування, потерпілий (позивач у справі) змушений був звертатися до прокуратури області, Генеральної прокуратури України, Національної поліції України, Президента України з клопотаннями, заявами і скаргами на бездіяльність слідчих органів, з метою притягнення винних осіб до відповідальності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позовної заяви, а також основним аргументам позивача, не дослідив наявні у матеріалах справи докази на підтвердження тривалого та неефективного досудового розслідування.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні таких спорів необхідно виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Позивач вказує, що через бездіяльність та невиконання відповідачами вимог кримінально-процесуального законодавства він зазнав моральної шкоди. Неправомірні дії відповідачів призвели до того, що він витрачає свій час та сили, що позбавляє його можливості продовжувати активне особисте та суспільне життя.

Судом встановлено, що неналежне розслідування справи, де позивач є потерпілим, дійсно мало негативний вплив на позивача. Однак матеріали справи не містять даних про те, що негативні емоції позивача досягли такого рівня страждання або приниження, що суттєво змінило його особисте або суспільне життя.

Позивач не зазначив обставини, які б впливали на формування розміру грошового відшкодування завданих йому моральних втрат або обґрунтування суми 150 000 грн, необхідної йому для відновлення свого стану.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином, виходячи із наданих позивачем доказів, засад розумності, виваженості і справедливості, враховуючи усі обставини цієї справи, глибину моральних страждань, їх тривалість протягом 4 років, апеляційний суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, який є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 провадження № 61-3288 св19.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову в позові зроблені без належного урахування підстав позову, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 , подану від його імені представником ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 10 000 (десять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді