КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8258/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року у складі судді Волкової С.Я.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Національного антикорупційного бюро України про відшкодування шкоди, спричиненої органом досудового розслідування,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державної казначейської служби України, Національного антикорупційного бюро України із врахуванням позовної заяви у редакції від 27 грудня 2022 року, просив стягнути з держави 120 660 012 грн 40 коп у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями спричиненої незаконними діями, повязаними з невнесенням до ЄРДР відомостей за його заявою від 09 лютого 2019 року.

Позов обґрунтовано тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року задоволено його скаргу на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, що повязано з невиконанням ухвали судді Гальцького районного суду м.Львова від 22.01.2018року тобто наведене свідчить про те, що представниками держави Україна вчинено порушення його конституційних прав, а йому спричинено моральну шкоду у зазначеній сумі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, просить скасувати його та повернути справу для розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції порушив ст. ст. 49, 51, 263, 265, 274 ЦПК України.

Вказує, що справа була розглянута у порядку спрощеного провадження, хоча кодексом це не передбачено.

Посилається на те, що суд протиправно визначив неналежнх відповідачів через порушення проведення підготовчого провадження (ст. 189 ЦПК України).

Зазначає, що судом першої інстанції обставини справи визначені ст. ст. 1173, 1174 ЦК України та НАБУ визначено органом досудового розслідування, у той час як НАБУ, у якості органу досудового розслідування, може розглядатись за ч. 6 ст. 1176 ЦК України. При цьому, НАБУ, як орган досудового розслідування, може бути належним відповідачем в особі уповноважених осіб.

Вказує, що визначені судом відповідачі не мають повноважень на відшкодування спричиненої позивачу шкоди, що унеможливило законний розгляд справи судом та виконання останнім ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 2 ЦПК України.

Зазначає, що суди при розгляді подібних справ, використовують висновки постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року (справа № 686/13212/19). Справа стосується відшкодування шкоди на підставі невиконання уповноваженими особами ТУ ДБР у м. Хмельницькому ст. 214 КПК України. Використовують суди подібні висновки у чисельних інших подібних справах (наприклад, висновки постанови Верховного Суду від 03 лютого 2020 року, справа №757/66977/17-ц).

У відзиві на апеляційну скаргу Пилипенко С.М. в інтересах НАБУ, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції просив задовольнити його апеляційну скаргу.

Представники відповідачів до суду не з`явилися, повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає з огляду на наступне.

Так, ухвалюючи у справі судове рішення суд першої інстанції допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.

Установлено, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Так, положеннями п.1 ч. 4, п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до справи, ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, спричиненої органом досудового розслідування в сумі 4136000 євро й зазначив про його бажання взяти особисту участь у судовому засіданні та розгляд справи просив провести в режимі відеоконференції на базі Львівського апеляційного суду.

Між тим, районний суд, не вирішивши подане по справі клопотання про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції за участі позивача та без належного урахування ціни позову, ухвалою від 04 липня 2022року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Окрім цього, суд залишив суд поза увагою та вирішення й наявне в уточненій позивачем позовній заяві клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні за його особистої участі в режимі відеоконференції на базі Львівського апеляційного суду (а.с. 121, 122).

Таким чином, визначена положеннями процесуального закону процедура розгляду заявленого по справі Циганенком спору була порушена, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не вирішено.

Отже, у матеріалах справи відсутні докази на спростування доводів апеляційної скарги про порушення процесуальних прав ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи у порядку спрощеного провадження, без виклику учасників справи.

Згідно п. 4 ч.1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з у ухваленням нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 про відмову у позові, враховуючи наступне.

Як видно з матеріалів справи, позивач є учасником та реалізатором народної ініціативи 516 громадян щодо створення обладнаних торгівельних місць для селян та дрібних торговців у Сихівському районі м. Львова. З метою реалізації наведеної народної ініціативи ОСОБА_1 звернувся до уповноважених осіб влади, у тому числі, до мера м. Львова А. Садового.

31 жовтня 2017 року позивач подав звернення № 5 Прем`єр-міністру України В. Гройсману щодо організації притягнення до встановленої законом відповідальності посадовців, які вчинили переслідування, погрози та перешкоджання реалізації народної ініціативи (а.с. 9-13).

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова із скаргою на бездіяльність працівників Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2018 року у справі № 461/458/18 зобов`язано уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Львівській області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненням ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року, адресованим Прем`єр-міністру України, яке долучено до кримінального провадження № 0000081 (а.с. 14-15).

У вказаній справі судом встановлено, що 09 січня 2018 року ОСОБА_1 листом заступника начальника ГУ НП у Львівській області від 21 грудня 2017 року № Ц-10/40/02/09-2017 поінформовано про те, що відомості по зверненню № 5, яке адресоване до Кабінету Міністрів України, 05 грудня 2017 року зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області за № 25008.Також поінформовано про те, що 11 березня 2017 року прокуратурою Сихівського району м. Львова розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000081 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 190 КК України та матеріали вказаного кримінального провадження скеровано для проведення досудового розслідування до СВ Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області.

17 квітня 2018 року позивач подав звернення № 25 до Голови Верховної Ради України А. Парубія, посилаючись на відмову уповноважених осіб ГУ Національної поліції у Львівській області виконувати ухвалу суду від 22 січня 2018 року (а.с. 16).

09 лютого 2019 року позивач подав до директора НАБУ А.А .Ситника заяву/повідомлення про кримінальне правопорушення (звернення № 17) (а.с. 17).

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01 липня 2018 року (справа № 760/15579/19) зобов`язано внести уповноважених осіб НАБУ до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1 , яка отримана уповноваженими особами НАБУ, про що проінформувати заявника (а.с.18).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування".

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Позивач заявляючи вимоги уважав, що факт незаконності дій (рішення) уповноважених осіб органу досудове розслідування органу досудового розслідування Національного антикорупційного бюро України встановлено ухвалою слідчого судді від 01 липня 2019 року (справа № 760/15579/19), постановленої за результатами розгляду скарги позивача, поданої в порядку статті 303 КПК України, на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Зі справи убачається, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01 липня 2018 року (справа № 760/15579/19) зобов`язано уповноважених осіб НАБУ внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1 , яка отримана уповноваженими особами НАБУ, про що проінформувати заявника (а.с.18).

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань підтверджується, що 09 липня 2019 року, на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року, уповановаженою особою Національного антикорупційного бюро України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000572 з кваліфікацією ч. 1 ст. 367 КК України відомості про вчинення кримінального правопорушення, що зазначені в заяві ОСОБА_1 № 32 від 09 лютого 2019 року (а.с. 91).

Про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань проінформовано ОСОБА_1 та надіслано йому витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 92-93).

У справі, яка переглядається, позивач пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням уповноваженими особами органу досудового розслідування Національного антикорупційного бюро України в особі його директора своїх службових обов`язків, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання повідомлення/заяви позивача від 09 лютого 2019 року № 17 про кримінальне правопорушення.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

Водночас, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

На підставі наданих учасниками справи та досліджених судом доказів, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності Національного антикорупційного бюро України було оспорювання процесуальної діяльності уповноважених осіб цього органу щодо фіксації наданих позивачем відомостей про кримінальне правопорушення.

Разом із цим, зазначене не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.

Так, процесуальне рішення, на яке посилається позивач, та розцінене ним як бездіяльність та неправильне визначення уповноваженими особами органу досудового розслідування Національного антикорупційного бюро України обсягу і характеру дій при перевірці заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, є механізмом реалізації прав особи на контроль порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб за здійснення функцій органу досудового розслідування відповідно до правил статті 303 КПК України.

Отже, сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого судді від 01 липня 2019 року не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій посадових або службових осіб Національного антикорупційного бюро України і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності.

Колегії суддів апеляційного суду наголошує на тому, що не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвали не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.

У постанові від 22 квітня 2020 року (справа № 520/9306/17, провадження № 61-37014св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що реалізація особою свого процесуального права, передбаченого статтею 24 КПК України, задоволення слідчим суддею таких скарг, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Саме по собі визнання слідчим суддею бездіяльності відповідних посадових осіб правоохоронних органів під час досудового розслідування кримінального провадження беззаперечно не свідчить про завдання позивачу такими діями (бездіяльністю) посадових осіб будь-якої шкоди.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18); від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20); від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18 (провадження № 61-446св21); від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20 (провадження № 61-12540св21) та інших.

Правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що судове рішення (ухвала) слідчого судді від 01 липня 2019 року якою зобов`язано службову особу Національного антикорупційного бюро України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 , не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідача в особі його директора заподіяли позивачу моральну шкоду.

Отже, позивач в ході розгляду справи не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії посадових осіб якого призвели до завдання позивачу шкоди), схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 9 вересня 2021 року у справі №623/2585/19.

З урахуванням предмету й підстав заявлених вимог апеляційний суд погоджується з висновками районного суду в частині визначення суб`єктного складу відповідачів.

Таким чином, у справі, яка переглядається, позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю)

Апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями Національного антикорупційного бюро України в особі його директора, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

За наведених підстав, подана по справі апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: