головуючий у суді І інстанції Кошель Б.І.
провадження № 22-ц/824/5028/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 11-13 т. 2), просила:

розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03 грудня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 1617 від 03 грудня 1997 року;

визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , транспортний засіб марки «Hyundai Matrix», 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_2 та

у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_2 автомобіль марки «Hyundai Matrix», 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки «Hyundai Matrix», 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_2 , у розмірі 111 306 грн 69 коп;

визнати грошові кошти у розмірі 150 000 грн, розміщенні на депозитному рахунку за договором SAMDNWFD501, рахунок НОМЕР_4 вклад «Стандарт» строковий на 3 місяці», спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виділити у власність ОСОБА_1 частину грошових коштів, що є спільною сумісною вартістю у сумі 75 000 грн стягнувши їх з ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 03 грудня 1997 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Спільних дітей сторони не мають. За час перебування у шлюбі сторонам не вдалося створити міцну сім`ю, сторони мають різні погляди на життя та несумісні характери, подальше збереження шлюбу не можливе та суперечить їхнім інтересам. Позивачка зазначає, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано автомобіль марки «Hyundai Matrix», 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який зареєстровано за ОСОБА_2

12 вересня 2022 року ОСОБА_2 відкрито депозитний рахунок за договором SAMDNWFD501, рахунок НОМЕР_4 вклад «Стандарт» строковий на 3 місяці», на суму 150 000 грн, строк дії договору до 12 грудня 2022 року.

Позивач вказує, що станом на припинення указаного договору сторони фактично припинили шлюбні відносини, оскільки позовна заява про розірвання шлюбу та поділ майна подана 17 листопада 2022 року. Оскільки строк дії договору закінчився 12 грудня 2022 року, коли шлюбні відносини були вже фактично припиненими, та позивачу не відомо, як саме використав відповідач кошти з депозитного рахунку, а отже він використав їх для власних потреб.

Указані грошові кошти, які внесені на рахунок під час зареєстрованого шлюбу, позивач вважає спільним майном подружжя, яке підлягає поділу.

Ухвалою суду від 21 березня 2023 року за клопотанням позивача закрито провадження у справі за вказаним позовом, в частині позовних вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортного засобу марки «Hyundai Matrix», 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 грудня 1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 1617, розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено « ОСОБА_1 ».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 2 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 992 грн 40 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про поділ грошових коштів мотивоване тим, що грошові кошти, які знаходилися у банку на відповідному депозитному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 , були зняті ним у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що спірні грошові кошти використані ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить:

скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог в частині вирішення позовних вимог про визнання грошових коштів у розмірі 150 000 грн, які були розміщені на депозитному рахунку за договором SAMDNWFD501, рахунок НОМЕР_4 вклад «Стандарт» строковий на 3 місяці» спільним сумісним майном подружжя та виділення у власність ОСОБА_1 частину грошових коштів у розмірі 75 000 грн та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити цю позовну вимогу;

скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 20 000 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, як наслідок прийняв незаконне та необґрунтоване рішення в частині поділу депозитних коштів.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не об`єктивно оцінив усі докази по справі та покази учасників справи, не встановив моменту припинення шлюбних відносин, що у цьому випадку є необхідним. У той же час, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні депозитні кошти він використав в інтересах сім`ї.

Апелянт також вказує, що судом першої інстанції було порушено процесуальний порядок розгляду справи: після подання заяви про збільшення позовних вимог 21 березня 2023 року не було постановлено ухвалу, не вказано підстав її задоволення, а лише 21 березня 2023 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, в якій також не зазначено про збільшені позовні вимоги в частині депозитних коштів.

У той час, 05 квітня 2023 року суд прийняв клопотання про долучення доказів та письмові пояснення від представника відповідача з порушенням процесуального строку без зазначення причин поважності пропущення такого строку.

З приводу судових витрат скаржник посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано самостійно зменшив розмір витрат на правничу допомогу та стягнув з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн, оскільки відповідачем не було подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу.

Відповідач, повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишених без задоволення позовних вимоги про визнання грошових коштів у розмірі 150 000 грн, які були розміщені на депозитному рахунку, спільним сумісним майном подружжя та виділення у власність ОСОБА_1 частини грошових коштів у розмірі 75 000 грн, тому апеляційний суд, розглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги позивача, надає оцінку правильності тільки в частині наявності підстав для виділення у власність позивача половини грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку НОМЕР_4.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 03 грудня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 (а.с. 16 т. 1).

12 вересня 2022 року ОСОБА_2 уклав з АТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу за № SAMDNWFD501 на суму 150 000 грн на строк до 12 рудня 2022 року з нарахуванням відсотків по ньому. Того ж дня поповнив його на суму 150 000 грн (а.с. 245-246 т. 1).

Відповідно до довідки, виданої АТ КБ «Приватбанк», станом на 27 лютого2023 року рахунок за договором SAMDNWFD501, укладеним з ОСОБА_2 , має залишок 0 грн (а.с. 158 т. 1).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина 1 статті 1058 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що спірні депозитні кошти він використав в інтересах сім`ї.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 57, частини 1 статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановивши, що грошові кошти, що знаходилися у банку на рахунку НОМЕР_4, відкритому на ім`я ОСОБА_2 , були зняті ним у період шлюбу, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх поділу, оскільки позивач не довела, що грошові кошти, зняті у період шлюбу, використані відповідачем не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби.

При цьому апеляційний суд не вбачає підстав для перекладення обов`язку доведення використання спірних коштів не в інтересах сім`ї, а на інші потреби, на які посилається позивач у своєму позові, на відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у тому, що після подання заяви про збільшення позовних вимог 21 березня 2023 року судом першої інстанції не було постановлено ухвалу, не вказано підстав її задоволення, а лише 21 березня 2023 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, в якій також не зазначено про збільшені позовні вимоги в частині депозитних коштів.

21 березня 2023 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 11-13 т. 2).

Пунктом 2 частини 2 статті 49 ЦПК України визначено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, однак цивільним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку суду постановлювати ухвалу про прийняття такої заяви до розгляду у випадку якщо така подана у межах строку та відповідає іншим вимогам закону.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції розглянуто указану справу за позовом ОСОБА_1 у редакції її заяви про збільшення позовних вимог, поданої 21 березня 2023 року.

Враховуючи викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що 05 квітня 2023 року суд першої інстанції прийняв клопотання про долучення доказів та письмові пояснення від представника відповідача з порушенням процесуального строку без зазначення причин поважності пропущення такого строку, апеляційний суд враховує таке.

Частиною 3 статті 83 ЦПК України визначено, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.

Відповідно до частини 7 статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року відкрито провадження у цій справі та визначено відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позовну заяву (а.с. 81-82 т.1).

У своїй заяві від 30 січня 2023 року відповідач ОСОБА_2 зазначив, що копія ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року отримана ним 26 січня 2023 року (а.с. 85).

Таким чином відповідач мав подати позов у строк з 27 січня 2023 року по 10 лютого 2023 року.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача - адвокатом Дульдієром О.П. у судовому засіданні 05 квітня 2023 року заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень та доказів, яке задоволено судом першої інстанції (а.с. 41-54 т. 2).

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що докази, надані представником відповідача - адвокатом Дульдієром О.П. до суду першої інстанції 05 квітня 2023 року, подані з порушенням строків, встановлених процесуальним законодавством.

Письмові докази, датовані 2014, 2015, 2016, 2018, 2021 роками, а тому могли бути надані відповідачем у межах строку на подання відзиву на позов. Клопотання про поновлення строку на подання доказів відповідачем або його представником заявлено не було, а також не зазначено будь-якого обґрунтування неможливості вчасно подати ці докази.

Тож суд першої інстанції не мав правових підстав для прийняття зазначених письмових доказів та письмових пояснень, а прийнявши ці докази, суд допустив порушення норм процесуального законодавства.

Проте, суд апеляційної інстанції враховує, що прийняття від представника відповідача письмових пояснень та доказів на спростування презумпції спільного майна подружжя з порушенням вимог процесуального закону не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що позивач не довела, що грошові кошти, зняті у період шлюбу, використані відповідачем не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалення нового судового рішення (частина 3 статті 376 ЦПК України), а також не є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, оскільки таке порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Також за приписами частини 2 статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 201/7705/19 (провадження № 61-13342св21).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано самостійно зменшив розмір витрат на правничу допомогу, оскільки відповідачем не було подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, повністю спростовуються технічним записом та протоколом судового засідання від 05 квітня 2023 року, з яких вбачається, що представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у заявленому розмірі, посилаючись на те що їх розмір необґрунтовано завищений.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні в оскаржуваній частині, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 06 червня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська