Справа № 169/588/18 Головуючий у 1 інстанції: Хвіц Г. Й.
Провадження № 22-ц/802/479/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 31 січня 2024 року,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_5 , після смерті якого вона успадкувала житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спірний житловий будинок належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2016 року.

У належному їй житловому будинку зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_3 , яка проживала з її братом ОСОБА_5 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, та відмовляється в добровільному порядку виселитися та знятися із реєстрації, що порушує її права як нового власника житла.

Просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Турійського районного суду від31 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та задовольнити позов.

Покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування судом приписів статей 317, 383, 391 ЦК України щодо захисту права власності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржене рішення є законним та обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2016 року державний нотаріус Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гут А.П. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 березня 2003 року серії НОМЕР_1 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 жовтня 2016 року .

Відповідно до довідки Ружинської сільської ради Турійського району Волинської області від 02 липня 2018 року № 318 у спірному житловому будинку зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 обґрунтувала позов тим, тим, що перехід права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті брата, є підставою для виселення відповідача ОСОБА_3 із спірного житла.

Заперечуючи проти позову відповідачка ОСОБА_3 посилалася на те, що визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 призведе до позбавлення єдиного житла,у якому проживала однією сім`єю з померлим братом позивачки з 1984 року.

Із змісту оскарженого рішення вбачається, що обгрунтовуючи підстави для відмови в позові місцевий суд застосував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такий висновок суду є правильним та таким, що в повній мірі відповідає закону та одній із основоположних засад цивільного судочинства - верховенства права.

Зокрема, Турійський районний суд у цій справі провів оцінку обставин справи на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» та правильно встановив, що вимога позивача, яка успадкувала будинок після смерті свого брата, не відповідає «нагальній суспільній необхідності», та не може бути кваліфікована як співрозмірна із переслідуваною законною метою метою нового власника захистити своє право на нерухоме майно шляхом виселення відповідачки.

У цій справі, зокрема, суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 , як новий власник житлового будинку, у цьому будинку не проживала та не проживає, має інше житло, у якому зареєстрована, тобто цей будинок не розцінює як житло, у якому бажає проживати, скоріше як власність, право на яку набула в порядку спадкування. Водночас спірний будинок є єдиним житлом для відповідачки ОСОБА_3 упродовж багатьох років з 1984 року, проживаючи там разом з попереднім власником, а раніше - і з його матір`ю, яка була також матір`ю позивачки, доглядала за будинком, спільно несла витрати на його утримання, доглядала за братом позивачки до дня його смерті, і цього позивачка не заперечувала.

У даному судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що і сама не заперечувала щодо проживання позивачки ОСОБА_6 у належному їй будинку, однак її думка змінилась, оскільки остання його нищить. Проте даний позов заявлений ОСОБА_1 з підстав статі 391 ЦК України, у зв`язку з набуттям права власності на майно, яким вона має право користуватись і розпоряджатись.

Встановивши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що тривалий час проживання ОСОБА_3 у будинку, який є її єдиним житлом, незалежно від переходу права власності на будинок до позивачки, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, застосував релевантну практику Верховного Суду та норми матеріального права, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач відмовилась успадкувати після смерті своєї матері кімнату в гуртожитку, не підтверджені належними доказами, сама відповідач указану обставину заперечила.

Інші аргументи апеляційної скарги зводяться до цитування норм закону, та не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення Турійського районного суду в даній справі залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 31 січня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді