ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/4957/23
номер провадження 2/695/542/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.

секретаря судового засідання Оніщенко Н.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить зменшити розмір аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , 2011 р.н., з 1/4 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/6 частину всіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на утримання сина ОСОБА_5 , 2015 р.н. та дочки ОСОБА_6 , 2017 р.н., із 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 2/6 частини всіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

У судове засідання сторони не з`явились.

Позивач скерував до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, на задоволенні позову наполягає.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки не повідомила, відзиву на позов у встановлений судом строк до суду не подала, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена шляхом направлення судової повістки та через оголошення, розміщеному на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідачка ОСОБА_3 подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позов визнала в повному обсязі.

За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ст. 247 ЦПК України.

Суд, ознайомившись з поданою відповідачкою ОСОБА_3 заявою про визнання позову, приходить до наступного.

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Від визнання позову слід відрізняти визнання фактів. Факти може визнати й позивач. Визнання стороною в суді фактів, яким друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов`язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки. Таким чином,суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18.

Зі змісту заяви ОСОБА_3 вбачається, що вона визнає позов.

Спори про зменшення або збільшення аліментів вимагають особливої уваги національних судів, оскільки вони стосуються інтересів дітей і забезпечення їх гармонійного розвитку й виховання, а також матеріального добробуту.

У даному випадку відповідачка не заперечує проти зменшення стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.ст.7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд зазначає, що аліменти, які отримує один із батьків на утримання дитини, є власністю дитини, що продиктовано нормами ст. 179 СК України. Батьки розпоряджаються аліментами виключно в інтересах дитини.

Таким чином, дії відповідачки ОСОБА_7 щодо визнання позову стосуються прав та інтересів неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на належне утримання з боку батька, та, відповідно, ОСОБА_7 вчиняє дії, які погіршують майнове становище дітей у порівнянні з тим, що існувало до звернення ОСОБА_1 з даним позовом.

Крім того, відповідачці не роз`яснено наслідки визнання позову.

Оскільки визнання позову відповідачкою ОСОБА_3 суперечить вимогам закону та інтересам дітей, суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті визнання позову відповідачкою ОСОБА_3 .

Керуючись ч. 4 ст. 206, ст. 258-261 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті визнання відповідачкою ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

Продовжити судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Середа Л.В.