КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6589/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем Українии

15 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» про визнання недійсними пунктів договору, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Холд Груп», в якому просив визнати несправедливими та недійсними з дати укладення п.п. 6.5, 6.6, 6.8, 10.3 договору № НП 119/15А/01-06-21 про надання житлових та комунальних послуг, послуг із управління та обслуговування будинку, прибудинкової території та території комплексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що 01.06.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № НП 119/15А/01-06-21 про надання житлових та комунальних послуг, послуг із управління та обслуговування будинку, прибудинкової території та території комплексу.

Позивач вказував, що зазначений договір він був змушений підписати в його первісному вигляді без будь-яких змін, оскільки, в протилежному випадку виконавець не підключав приміщення до мереж, та послуги не надавались.

Відповідно до п. 6.5 зазначеного договору, було визначено, що кожен факт порушення споживачем умов цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього, фіксується шляхом складення виконавцем акту виявлення порушення, який може підписуватись за участю споживача або у випадку необхідності третіми особами. Акт виявлення порушення є підставою для нарахування штрафних санкцій, які включаються виконавцем до рахунку на оплату послуг за цим договором.

Позивач вказував, що закріплене в зазначеному договорі виключне право відповідача виставити штраф в суму боргу за комунальні послуги в рахунок на оплату та у виписку по особовому рахунку, - позбавляє права позивача на врегулювання спірного питання, досудове врегулювання та захист його прав.

Так, відповідачем з огляду на вказаний неправомірний пункт договору було виставлено в особовий рахунок позивача штрафні санкції в сумі 10000,00 грн за пошкодження пломб на приладах обліку та порушення правил проведення ремонтних робіт в сумі 20 000,00 грн.

Крім того, відповідно до п. 6.6 зазначеного договору, за кожний зафіксований факт порушення споживачем цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього виконавець має право стягнути, а споживач зобов`язаний сплатити на вимогу виконавця штраф в сумі 10000,00 грн, якщо інший розмір штрафу не передбачений цим договором або окремим рішенням виконавця.

За умовами зазначеного пункту договору виконавець залишає за собою право своїм рішенням збільшити суму штрафу до розміру, які не зафіксовані договором та додатками, і з яким позивач не ознайомлений до укладення договору, що фактично призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Позивач вказував, що відповідач в односторонньому порядку без ознайомлення із актом та/або рішенням, яким він обґрунтовував нарахування штрафу, який не зафіксовано договором, вніс штраф в розмірі 20 000,00 грн у виписку по особовому рахунку.

Крім того, позивач вказував, що відповідно до п. 6.8 договору, у випадку порушення споживачем щодо повернення виконавцю усіх отриманих карток, які забезпечують доступ транспортних засобів на територію комплексу, споживач зобов`язаний сплатити на користь виконавця штраф в розмірі 50 000,00 грн за кожну неповернуту картку.

Позивач посилається на завищену суму зазначеного штрафу, що не відповідає фактичній вартості картки, а також зазначав, що розділ 6 не містить пунктів про відповідальності відповідача, що вказує на істотний дисбаланс в договірних відносинах.

Також за вимогами п. 10.3 зазначеного договору за домовленістю сторін, строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних за цим договором встановлюється тривалість 10 років, що порушує права позивача, як споживача послуг, та додатково свідчить про несправедливість таких умов.

Посилаючись на викладене, а також з огляду на наявність підстав для визнання недійсними деяких пунктів договору, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та визнати пункти 6.5, 6.6, 6.8, 10.3 Договору такими, що містять несправедливі умови та є недійсними з дати укладення договору.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач є оператором надання житлово-комунальних послуг, судом було здійснено підміну понять - «Підписаний договір примусово» та безальтернативне підписання договору. Позивач наголошує, що відповідач не вносив зміни до договору та здійснював підключення до мереж виключно за умови підписання договору в запропонованій ним редакції.

Звертає увагу суду на ту обставину, що позивачем виконувались умови договору в частині сплати житлово-комунальних послуг. Предметом спору є несправедливість та недійсність пунктів договору, які стосуються нарахування штрафних санкцій, а не відповідальності за порушення строків оплати житлово-комунальних послуг. Договір, пункти якого оскаржується, немає нічого спільного з типовим договором про надання житлово-комунальних послуг.

Вказує, що судом першої інстанції проігноровано вимоги частини 2 статті 627 ЦК України, щодо врахування у договорах за участю фізичної особи - споживача вимог законодавства про захист прав споживачів.

Зазначає, що судом також не надано належної оцінки доводам позивача щодо застосування положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме:

- пп.10 п. 3 статті 18 установлення обов`язкових для споживача умов, з яким він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору - це стосується умов договору, в яких виконавець може виставити штраф на будь-яку суму, з якою споживач не ознайомлений при підписанні договору;

- пп.5 п. 3 ст. 18 встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором - це стосується штрафів згідно з умовами п. 6.5, 6.8;

- пп. 11 п. 3 ст. 18 надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Крім того, збільшення до 10 років строку позовної давності, на які має право виключно надавач послуг, призводить до дисбалансу та порушує принцип добросовісності, порушуючи права споживача.

Відповідач, ТОВ «Холд Груп», не скористались своїм правом, передбаченим положеннями статті 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя статті 360 ЦПК України).

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Так, судова повістка, направлена на адресу місця проживання позивача ОСОБА_1 повернулась без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній».

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2021 року між ТОВ «Холд Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір № НП 119/15А/01-06-21 про надання житлових та комунальних послуг, послуг із управління та обслуговування будинку, прибудинкової території та території комплексу.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, виконавець зобов`язався надавати споживачу послуги, визначені цим договором, здійснювати контроль та координацію споживача з метою дотримання споживачем норм чинного законодавства, яке регулює порядок користування приміщенням та умов даного договору, а споживач зобов`язався добросовісно споживати надані виконавцем послуги, належним чином та вчасно оплачувати надані послуги за встановленими виконавцем цінами та тарифами, у строки та на умовах, передбачених цим договором, а також проводити відшкодування виконавцю витрат на обслуговування будинку та/або комплексу.

Крім того, між сторонами були узгоджені права та обов`язки виконавця (розділ 3), а також права та обов`язки споживача (розділ 4).

Крім того, в розділі 5 зазначеного договору, сторони узгодили умови оплати споживчих послуг, а в розділі 6 - умови відповідальності сторін.

Так, пунктом 5.4 зазначеного договору визначено, що підписуючи даний договір споживач погоджується із цінами, тарифами та витратами на утримання будинку та комплексу, розміром винагороди виконавця за надані послуги управителя будинку, розміром плати за надання послуг із організації пропускного режиму на території комплексу та розмірами штрафних санкцій, діючими на момент підписання цього договору та тими, які будуть встановлені в майбутньому.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на наявність істотного дисбалансу та несправедливість умов, які закріплені в п.п. 6.5, 6.6, 6.8, 10.3 зазначеного договору.

Так, відповідно до до п. 6.5 зазначеного договору, кожен факт порушення споживачем умов цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього, фіксується шляхом складення виконавцем акту виявлення порушення, який може підписуватись за участю споживача або у випадку необхідності третіми особами. Акт виявлення порушення є підставою для нарахування штрафних санкцій, які включаються виконавцем до рахунку на оплату послуг за цим договором.

Крім того, відповідно до п. 6.6 зазначеного договору, за кожний зафіксований факт порушення споживачем цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього, виконавець має право стягнути, а споживач зобов`язаний сплатити на вимогу виконавця штраф в сумі 10000,00 грн, якщо інший розмір штрафу не передбачений цим договором або окремим рішенням виконавця.

Крім того, відповідно до п. 6.8 договору, у випадку порушення споживачем щодо повернення виконавцю усіх отриманих карток, які забезпечують доступ транспортних засобів на територію комплексу, споживач зобов`язаний сплатити на користь виконавця штраф в розмірі 50000,00 грн за кожну неповернуту картку.

Також за вимогами п. 10.3 зазначеного договору, за домовленістю сторін, строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних за цим договором встановлюється тривалість 10 років.

Посилаючись на положення частин 1-3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вказував, що зазначені умови договору порушують його права, як споживача, є несправедливими, призвели до неправомірного нарахування штрафних санкцій, та свідчать про істотний дисбаланс договірних відносин, позбавляючи позивача належним чином захистити свої права.

Крім того, позивач вказує, що фактично ним було підписано договір примусово, та він був позбавлений можливості внести свої пропозиції та/або змінити певні умови договору, що свідчить про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних умов договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в ході розгляду справи стороною позивача достатніми доказами не доведено обставин щодо укладення даного договору шляхом примусу, обману, тощо. Вказаний договір добровільно було підписано сторонами по справі, що свідчить про досягнення між сторонами згоди щодо його істотних умов, та посилання позивача на те, що він був позбавлений можливості заявити про додаткові умови та/або висловити незгоду із певними пунктами договору, є недоведеними. Крім того, позивачем не надано доказів, що умови договору обмежують його права, як споживача, оскільки, до підписання договору позивач мав можливість ознайомлення із усіма його умовами, в т.ч. і тими, які встановлювали умови відповідальності сторін, розмір штрафів та збільшений строк позовної давності.Районний суд також звернув увагу на те, що відсутні докази про звернення позивача до відповідача із заявою про укладення договору про участь в утриманні будинку і прибудинкової території на умовах Типового договору, що свідчить про те, що позивач фактично приступив до його виконання та погодився з усіма його умовами, а із даним позовом звернувся до суду лише після пред`явлення відповідачем вимог про стягнення заборгованості.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах матеріального права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частинами першою - третьою статті 11 Закону України "Про особливості здійсненням права власності у багатоквартирному будинку" управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У частині четвертій статті 11 Закону України "Про особливості здійсненням права власності у багатоквартирному будинку" викладено істотні умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а саме: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуг; 6) порядок оплати послуг; 7) порядок і умови внесення змін до договору; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження дії та розірвання договору.

Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Установлено, що на час виникнення спірних правовідносин співвласники (власники квартир) будинку АДРЕСА_1 не створили об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, тобто співвласники цього будинку не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком.

01 червня 2021 року між ТОВ "Холд Груп" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання житлових та комунальних послуг, послуг з управління та обслуговування будинку, прибудинкової території та комплексу.

Відповідно частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, надаючи оцінку зібраним по справі доказам, вірно зазначив про безпідставність доводів позивача про те, що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі при укладенні договору із відповідачем, послуги відповідача позивачу фактично були нав`язані і договір був укладений під погрозою відмови в подальшому надавати житлово-комунальні послуги, оскільки такі доводи є голослівними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо невідповідності договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За змістом частини другої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів"підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Аналіз змісту оспорюваних умов договору свідчить про те, що вони викладені не двозначно, в чіткій та зрозумілій формі, розміри штрафних санкцій визначений в конкретній сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Таким чином, визначення сторонами договору строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги тривалістю у 10 років не суперечить положенням статті 259 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми матеріального права та обставини справи, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що умовами оспорюваного договору порушуються його права співвласника багатоквартирного будинку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, коли доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.