ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6111/24
провадження № 6/753/485/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2024 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника стягувача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В :

10.04.2024 року за заявою ОСОБА_4 Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 753/6111/24 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) на дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку,щомісячно, починаючи з 20.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

У квітні 2024 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про визнання даного судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Заява обґрунтована тим, що з початку 2019 року він разом з ОСОБА_4 та їхньої спільною донькою ОСОБА_5 спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначив, що добровільно перераховує кошти на рахунок ОСОБА_4 на на утримання дитини.

20.05.2024 р. від представник стягувача до суду надійшли заперечення на заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. В запереченнях зазначив, що на дату розгляду заяви про видачу судового наказу ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_5 проживали окремо від боржника. Фактично стягувавч з дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні заявник та представник заявника заяву підтримали та просили суд її задовольнити.

Представник стягувача, в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви.

Вислухавши представників сторін, вивчивши заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.04.2024 року за заявою ОСОБА_4 Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 753/6111/24 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) на дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку,щомісячно, починаючи з 20.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

За змістом ч. 3 ст. 431 ЦПК України судовий наказ є виконавчим документом.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1,2 ст.432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі N 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Як на підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню та відсутність його обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини, заявник посилається на те, що на момент звернення ОСОБА_4 із заявою про видачу судового наказу вона та їх спільна дитина проживали разом з ним, крім того донька перебувала на його утриманні.

Однак, матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про відсутність обов`язку у ОСОБА_1 щодо сплати аліментів на утримання дитини, або ж що даний судовий наказ був виданий помилково.

Суд звертає увагу, що надання малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19).

Таким чином заявник як батько зобов`язаний утримувати дитину незалежно від надання їй добровільно матеріальної допомоги, а тому його доводи про те, що він добровільно надає матеріальну допомогу, перераховує кошти на утримання доньки, не звільняє його від обов`язку утримувати дитину та не є підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Отже, у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України даний судовий наказ є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість виконання судових рішень закріплена також у конвенцією "Про захист прав та свобод людини", яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 року. Отже, її положення є обов`язковими для виконання Україною.

Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконано, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не приймаються. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини. Судове рішення, яке підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Суд враховує також позицію Європейського суду з прав людини, згідно якої право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (справа Юрій Миколайович Іванов проти України).

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що підстави для визнання вищевказаного судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відсутні, у зв`язку із чим в задоволенні даної заяви необхідно відмовити.

При цьому суд роз`яснює, що у відповідності до ч.7 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 18, 81, 83, 432 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга на ухвали суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя О.Р. Лужецька