КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року місто Київ.

Справа № 757/15803/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1453/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року (ухвалено в складі судді Остапчук Т.В., повний текст рішення складено 27.09.2023 року)

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів об`єднаній зі справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними , скасування державної реєстрації переходу права власності , та обтяження на іпотечне майно, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_4 в квітні 2020р. звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. В обґрунтування позову посилається , що 10.08.2008р. уклав з ОСОБА_3 договір позики на суму 250 310 грн., що є еквівалентом 10 000 дол. США, яку відповідач мав повернути до 10.02.2020р. 19.02.2020р. було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На виконання умов договору ОСОБА_3 отримав кошти в розмірі 244431 грн., що є еквівалентом 10000дол.США та мав укласти основний договір до 31.03.2020р. Однак з 20.03.2020р. перестав виходити на зв`язок та не з`являвся за місцем свого проживання. Умови договорів не виконав, тому позивач просив стягнути борг в розмірі 494 741 грн., штраф в розмірі 250 310 грн. відповідно до п. 5.2 попереднього договору. Відповідач знаючи про наявність у нього зобов`язань та про існування судового спору (позову), оформлює право власності на спадкову частину квартири та відчужує належну йому частку квартири на користь своєї рідної сестри ОСОБА_5 21.05.2020 року . Того ж самого дня, 21.05.2020 року, у того ж нотаріуса ОСОБА_5 здійснює відчуження вже усієї квартири (належної їй частки та 4/9, що належали ОСОБА_7 ) на користь свого чоловіка - ОСОБА_6 . Вказані вище договори Позивач вважає фраудаторними і заперечує їх дійсність, оскільки вони спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань. Крім того Відповідач ОСОБА_3 був знятий з реєстрації лише в березні 2021 року, коли квартира не була його власністю, а була зареєстрована вже за ОСОБА_8 . Тому в вересні 2021р. звернувся до суду з позовом про визнання договорів недійсними.

Посилається також на те, що договір іпотеки укладений між батьком і донькою не в день отримання коштів 17.01.2021 року, а через 5 місяців, коли Позивач повідомив, що має намір оспорити ці договори. Фіктивним договір іпотеки є також тому, що сама позика укладена в простій письмові формі, що унеможливлює встановлення фактичної дати її укладення. При цьому є дивним той факт, що один договір сторони посвідчили нотаріально, а другий - ні. Окрім того Позивач має сумніви, що батько ОСОБА_1 мав вказані 70 000 доларів США аби позичити їх своїй доньці. Відсутнє в реєстрі і майно, яке б належало йому раніше і дозволило б пояснити походження такої суми. Тому просив визнати недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , (далі по тексту спірна квартира) , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 21.05.2020 року і зареєстрований за №205. Визнати недійсним договір дарування цієї ж квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 21.05.2020 року і зареєстрований за №206. Визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.01.2021 року №1. Визнати фіктивним договір іпотеки від 25.06.2021 року №3089, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення 4/9 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Представник відповідача ОСОБА_3 подав зустрічний позов, просить визнати недійсними договір позики від 10.08.2019р., попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те що вони не підписувались ОСОБА_3 , грошові кошти ним не отримувались.

Ухвалою суду від 21.03.2023р. (суддя Ільєва Т.Г.) об`єднано цивільну справу № 757/50077/21-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними і фіктивними, з цивільною справою № 757/15803/20-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів. Присвоєно об`єднаній справі № 757/15803/20-ц.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року позов ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 10 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 10 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 4947,41 грн.

В іншій частині відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів відмовлено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними і фіктивними задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 21.05.2020 року , зареєстрований за №205.

Визнано недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 21.05.2020 року , зареєстрований за №206.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.01.2021 року, зареєстрований за №1.

Визнано недійсним договір іпотеки 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2021 року №3089.

Скасовано рішення ПН КМНО Мінерт О.А. , індексний номер: 52325368 від 21.05.2020 року 14:52:48, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_5 .

Скасовано рішення ПН КМНО Мінерт О.А. , індексний номер: 52327602 від 21.05.2020 року 16:12:45, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_6 .

Скасовано рішення ПН КМНО Рафалович - ОСОБА_11 , індексний номер:56185229 від 17.01.2021 року 15:15:09, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2021, №1 за ОСОБА_1 .

Скасовано рішення ПН КМНО Верповськї О.В. , індексний номер:58966655 від 25.06.2021 року 18:27:23, щодо державної реєстрації договору іпотеки № 3089 на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 454грн. з кожного.

В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_13 26 жовтня 2023 року подали до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просять скасувати рішення в частині визнання недійсним договору дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 21.05.2020 року, зареєстрований за №205, договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 21.05.2020 року, зареєстрований за №206, договір купівлі-продажу 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.01.2021 року, зареєстрований за №1, договір іпотеки 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2021 року №3089 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Аргументуючи апеляційну скаргу, вказують, що оскаржуване рішення суду суперечить нормам матеріального права та прийняте з порушенням норм процесуального права.

Посилаючись на практику ЄСПЛ та Верховного суду, вказують, що ОСОБА_14 є добросовісним набувачем, а суд першої інстанції фактично порушив її та її малолітніх дітей право на мирне володіння майном.

Вказують, що ОСОБА_1 17.01.2021 р. була вправі діяти, покладаючись на відомості Державного реєстру, і не мала обов`язку перевіряти історію та правомірність попередніх переходів майна. Наявність чи відсутність обтяжень майна чи заборон його продажу передусім має бути встановлено перевіркою нотаріуса, якщо договір підлягає нотаріальному посвідченню та доведено до відома потенційних учасників правочину.

Вказують, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права а саме поверхневий та неповний розгляд справи, неповне дослідження ролі ОСОБА_1 у правовідносинах, призвело до того, що було визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири.

Зазначають, що при розгляді вказаної справи, суд повністю проігнорував та не взяв до уваги той факт, що квартиру АДРЕСА_1 , передано в іпотеку.

17.01.2021 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики на суму 1 704 000,00 (один мільйон сімсот чотири) гривень 00 коп., що еквівалентно 70 000,00 $ (сімдесят тисяч доларів США), термін повернення - 17 січня 2031 р. Дані грошові-кошти були позичені ОСОБА_1 саме на покупку квартири.

17.01.2021 р. ОСОБА_1 як відомо, зазначені грошові кошти витратила за призначенням та придбала квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 . Викладені обставини додатково свідчать про те, що оскаржуваний правочин мав мету обумовлену договором купівлі - продажу квартири.

25.07.2021 р. ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 , в забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором позики від 17.01.2021 р., укласти Договір іпотеки. У відповідності до Договору іпотеки від 25.07.2021 р. в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 17.01.2021 р., було передано квартиру АДРЕСА_1 .

На час купівлі нерухомого майна ОСОБА_1 та станом на час передання цього нерухомого майна в іпотеку ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в Державному реєстрі іпотек чи Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не було жодного застереження відносно вказаного нерухомого майна.

Посилаються на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, відповідно до якої:

"Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей".

Вказують, що поза увагою суду залишились також обставини укладення договорів дарування. Зокрема, та обставина, що ОСОБА_15 (батько боржника ОСОБА_16 ) був Народним художником України. Він та його син не здатні були організувати належним чином своє побутове життя, зокрема - сплачувати комунальні послуги, у зв`язку з чим, членами їх родини було прийнято рішення, що зазначені послуги будуть сплачуватися ОСОБА_6 .

Згодом, коли ОСОБА_15 помер, вартість сплачених ОСОБА_6 комунальних послуг досягла значних розмірів, ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_5 і ОСОБА_16 уклали Угоду про те, що ОСОБА_16 та ОСОБА_5 , враховуючи раніше сплачені за них кошти, подарують зазначену квартиру ОСОБА_6 .

З цією метою ОСОБА_16 прийняв у спадщину 1/9 частини квартири, яка з 2004 р. залишалася неуспадкованою після смерті його матері. Отже, станом на травень 2020 p., ОСОБА_16 стало належати 4/9, а ОСОБА_5 5/9 частки квартири.

З метою зменшення податкового навантаження ними було прийнято рішення, що спочатку ОСОБА_16 , будучи з ОСОБА_5 родичами другого ступеню споріднення, без оподаткування подарує їй 4/9 частки квартири, а вже потім ОСОБА_5 , будучи родичами першого ступеню споріднення, подарує йому всю квартиру.

Вважають, що суд у своєму рішенні передчасно встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , при укладанні Договорів, були обізнані про розгляд судом справи про стягнення боргу.

ОСОБА_4 було подано позовну заяву до Печерського районного суду (справа № 757/15803/20) у відповідності до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, перша Ухвала судом по вказаній справі була винесена 12 червня 2020 р. Оприлюднено судом 07.07.2020 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оскаржувані договори укладали 21.05.2020 р. Таким чином, вони не могли і не були обізнані про розгляд вказаної справи у Печерському районному суди м. Києва.

Вказують, що при розгляді справи позивачем не було надано жодного доказу, не зазначено жодної обставини, яка б вказувала на наявність ознак фраудаторності, недійсності або фіктивності вказаних договорів, а лише вказано, що всі договори на його думку сумнівні.

У резолютивній частині оскаржуваного рішення суд вирішив: визнати недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 21.05.2020 року, Договір купівлі- продажу4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.01.2021 року, Договір іпотеки 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2021 року.

Вказані договори взагалі не були предметом розгляду у вказаній справі і вказаними особами не укладались. Таке формулювання резолютивної частини рішення суперечить чинному законодавству та не відповідає вимогам, які законодавець ставить перед судами стосовно формулювання рішень.

У такому формулюванні незрозуміло, які саме угоди визнано недійсними, які подальші дії необхідно вчиняти учасникам справи (наприклад ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ). До таких саме висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_17 27 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить оскаржуване рішення скасувати на ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного та об`єднаного позовів, а зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання недійсними договору позики та попереднього договору задовольнити.

Аргументуючи апеляційну скаргу, вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не звернув увагу на те, що обраний Позивачем спосіб захисту не відповідає змісту його порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові

Вказує, що у позовній заяві від 14.04.2020 вимога №1 сформульована наступним чином: «стягнути... борг у сумі 494 741,00 грн». З аналізу змісту ж позовної заяви- випливає, що сума, про повернення якої просить Позивач, складається з двох частин:

1. 250 310,00 грн, що були передані за договором позики від 10.08.2019 року.

2. 244 431,00 гри, за твердженням Позивача, були передані Відповідачу 1 на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири.

Зазначає, що відносини за договором позики за своєю суттю є борговими за умови, якщо укладений між сторонами договір є дійсним. Тож вимога про повернення боргу поширюється саме на цю суму коштів. Проте щодо іншої частини - 244 431 гри наведені вище твердження не застосовуються, оскільки заборгованість як така відсутня.

Відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу від 19.02.2020 року грошова сума в розмірі 244 431 гривень була нібито передана Відповідачу 1 як «гарантійний платіж» за договором, а не у тимчасове користування із зобов`язанням подальшого повернення, тобто у позику. З викладеного випливає, що правовідносини між сторонами в цій частині не є позиковими, та не підпадають під правове регулювання ст.ст. 1046-1050 ЦК України, а відповідно - Відповідач 1 не має статусу позичальника.

Фактично існуючи правовідносини регулюються ст. 570 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу квартири, що відповідав би вимогам чинного законодавства, між сторонами укладено так і не було, а вони лише домовилися укласти його в майбутньому, друга частина грошової суми є авансом.

А тому скаржник вважає, що позовна вимога в частині стягнення боргу у сумі 244 431, 00 грн, які Позивач, з його слів, передав за попереднім договором купівлі- продажу не підлягає задоволенню, оскільки вказана сума не є боргом, а боргові зобов`язання між сторонами відсутні. При вирішенні справи суд фактично самостійно змінив підстави позову, чим грубо порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Звертає увагу суду, що резолютивна частина рішення про задоволення позовних вимог за змістом не відповідає прохальній частині позовної заяви. А саме, позивач при обранні способу захисту об`єднав дві грошові суми, які з його слів були передані ним за двома правочинами, та об`єднав їх в одній позовній вимозі, надавши зазначеній сумі характер боргового зобов`язання. Крім того, позовні вимоги були визначені у національній грошовій одиниці гривні - без прив`язки до її еквіваленту в іноземній валюті. Твердження про еквівалентність зазначеної суми до долару СІІІА на момент видачі в даній ситуації міститься в описовій частині позову, та не має значення ані для обчислення розміру судового збору, ані для обчислення присуджуваної суми.

Вважає, що оскільки на сьогодні порівняно із зазначеним періодом укладення договорів курс долара суттєво змінився, визначення присуджуваної суми в іноземній валюті призводить до фактичного стягнення з Відповідача суми, шо значно перевищує фактично наявний розмір боргу. Присудження ж додатково коштів в розмірі 10 тис. доларів СІІІА взагалі не міститься в позовних вимогах, оскільки зазначена сума не є ані боргом, ані штрафом, ані судовими витратами.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні зустрічного позову Відповідача 1 про визнання договорів недійсним, суд першої інстанції мотивував даний висновок виключно результатами почеркознавчої експертизи № 31901/31802/22-32 від 19.01.2023 p., якою підтверджено дійсність підписів Відповідача 1 на оскаржуваних договорах. Інші підстави для визнання попереднього договору недійсним (зокрема щодо дотримання вимоги нотаріального посвідчення) судом не аналізувалися. Мотиви недійсності, наведені Представником Відповідача, також не проаналізовано та не оцінено.

Крім того зазначає, що дійсність підпису Відповідача І на документі не підтверджує отримання ним коштів, та відповідно не є підставою для їх стягнення. Оскільки розрахунки проводилися в безготівковій формі, відстежити рух таких коштів від Позивача до Відповідача І неможливо. Свідки, що могли б підтвердити факт передачі, також відсутні. У заяві від 17.09.2020 року від імені ОСОБА_16 та яка була долучена до справи Позивачем, зазначено, шо останній визнає «борг» перед ОСОБА_4 . Як вже було роз`яснено вище, 244 431 грн не є боргом з юридичної точки зору. Самим Відповідачем як факт отримання коштів, так і підписання договорів та заяви про отримання, заперечується з тих підстав, що вказаний правочин, як і договір позики, було вчинено під тиском та погрозами Позивача, всупереч волі Відповідача І. З даного приводу протягом 2020- 2021 р. було декілька звернень до правоохоронних органів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

20 листопада 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_18 від ОСОБА_4 , який просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_19 через своїх адвокатів і особисто надавав до суду численні заяви, які прямо суперечать одна одній. Так, у відзиві він вказував, що не підписував договори, потім в поясненнях зазначав, що все ж підписував. В подальшому подав зустрічний позов, в якому просить визнати договори недійсними через те, що не підписував їх. Потім надав суду нотаріальну заяву, якою визнав факт отримання коштів. Але в судовому засіданні його адвокат просив провести експертизу на перемет того, чи це його підпис на угодах.

Вказує, що за умови встановлення судом недійсності попереднього договору купівлі-продажу, отримані відповідачем кошти вважаються безпідставно отриманим майном.

Зазначає, що оскільки усі розрахунки проводилися в доларах СІІІА, суд першої інстанції цілком правильно, у відповідності до правового висновку ВС, вказав про стягнення з ОСОБА_3 коштів в доларах СІІІА і це не є виходом за межі позовних вимог.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - ОСОБА_13 та ОСОБА_20 , ОСОБА_2 та його представник, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_17 , представник ОСОБА_6 - ОСОБА_21 , - просили задовольнити апеляційні скарги. Представники ОСОБА_4 - ОСОБА_22 , ОСОБА_23 заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 - не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними , скасування державної реєстрації переходу права власності та заборони відчуження на підставі договору іпотеки відповідає не в повному обсязі.

Щодо розгляду судом вимог про стягнення з ОСОБА_19 боргу, а також отриманих грошей за нікчемним попереднім договором, та за зустрічним позовом про визнання недійсними таких договорів:

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Договору позики від 10.08.2008р. ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_3 договір позики на суму 250 310 грн., що є еквівалентом 10 000 дол.США, яку відповідач мав повернути до 10.02.2020р.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині стягнення коштів за договором позики, судом встановлено що відповідач ОСОБА_3 отримав вказану суму грошей в борг , який не повернув.

19.02.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На виконання умов договору відповідач отримав кошти в розмірі 244431 грн., що є еквівалентом 10000дол.США та зобов'язався укласти основний договір до 31.03.2020р. Однак Умови договору не виконав.

Судом встановлено , що вимога щодо нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі- продажу квартири не дотримана.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині стягнення коштів за другим договором, суд дійшов до висновку, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний повернути Позивачу фактично отримані ним грошові кошти в сумі 10 000 доларів США за нікчемним попереднім договором

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним, дійсність підпису ОСОБА_3 на договорі позики підтверджена висновком експертів у почеркознавчій експертизі № 31901/31802/22-32 від 19.01.2023р.

Попередній договір визнаний судом нікчемним, а тому суд відмовив у визнанні такого правочину недійсним, застосувавши лише наслідки нікчемного правочину, стягнувши з боржника отримані кошти 10 000 доларів США .

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про необґрунтованість рішення суду в цій частині позовних вимог, недоведеність позивачем таких вимог, порушення норм матеріального права є безпідставні та не приймаються апеляційним судом з огляду на таке:

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України у справі № 6-50цс16 дійшов висновку (Постанова від 24.02.2016 року), що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а відтак, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов`язання. Зокрема, зазначив, що укладений сторонами договір позики у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів.

А тому посилання ОСОБА_3 на відсутність підтвердження отримання ним коштів, колегією суддів не приймається, оскільки це суперечить чинному законодавству та судовій практиці. Враховуючи, що належність підпису ОСОБА_3 , як на договорі позики так і на попередньому договорі підтверджена висновком експертів, суд вірно встановив доведеність отримання грошей двічі за кожним із договорів в сумі, еквівалентній 10 000 доларів.

Доводи відповідача про безпідставне присудження боргу в доларах, колегія суддів відхиляє, з огляду на зміст ч.2 ст. 533 ЦК України. Сторони і в договорі позики і в попередньому договорі передбачили еквівалент отриманих коштів 10 000 доларів США.

Так, як на час ухвалення рішення не відомо коли ОСОБА_3 буде здійснювати платіж та повертати ці кошти, відповідно не відомо який буде курс долара на момент повернення грошей, зазначення в резолютивній частині рішення суми боргу в доларах, повністю відповідає вимогам Закону і забезпечує захист порушеного права позивача, без необхідності додатково звертатись до суду з вимогами про повторне стягнення коштів через зміну курсу валют на час виконання рішення суду.

Доводи ОСОБА_3 про те, що суд не повинен був задовольняти позов в частині стягнення коштів за невиконання умов попереднього договору, оскільки такі кошти були авансом, а не позикою, як на це посилався позивач, колегія суддів не приймає, оскільки враховує, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Суд, встановивши нікчемність попереднього договору, через не дотримання його нотаріальної форми, вірно стягнув 10 000 доларів, отримання яких підтверджується підписом ОСОБА_3 на такому письмовому договорі,(належність підпису перевірялась шляхом проведення почеркознавчої експертизи) як безпідставно отримані кошти на підставі ст. 1212 ЦК України. Укладення основного договору між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не відбулося і вже не може відбутися, так як ОСОБА_3 подарував свою частку в квартирі своїй сестрі, тому отримані за попереднім договором кошти ОСОБА_3 продовжує у себе утримувати без достатньої правової підстави, а тому вони були стягнуті в судовому порядку.

Суд вірно встановив, що у ОСОБА_3 відпала підстава утримувати, отримані ним за нікчемним правочином кошти, так як останній відчужив квартиру іншій особі.

Доводи апеляційної скарги в частині виходу суду за межі позовних вимог та в частині зміни судом підстав позову, оскільки позивач об`єднав в одну суму і вимоги по договору позики і вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину, колегія суддів не приймає, так як підставами позову є не норми права на які посилається позивач, а обставини. З викладених обставин позовної заяви слідує, що позивач частину грошей просив за договором позики, а частину тих, що передавав за попереднім договором, який в силу не дотримання форми є нікчемним, а тому отримане за таким договором стягується як безпідставно отримане (ст. 1212 ЦК України)

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , щодо укладення ним договорів позики та попереднього договору під тиском є недоведеними належними та допустимими доказами. Сам факт звернення ОСОБА_3 з заявами до правоохоронних органів не свідчить про доведеність вчинення тиску на останнього з метою підписання договорів.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову про стягнення боргу та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог кредитора про визнання правочинів недійсними (фраудаторними), скасування державної реєстрації переходу права власності за такими правочинами та повернення боржнику майна, відчуженого за такими правочинами:

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 був укладений 21.05.2020 року і зареєстрований за №205 договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений 21.05.2020 року і зареєстрований за №206 договір дарування квартири АДРЕСА_1

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був укладений 17.01.2021 року і зареєстрований за №1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки від 25.06.2021 року №3089 квартири АДРЕСА_1

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 відчужуючи належну йому на праві власності частину квартири своїй сестрі , був обізнаний про наявність боргу перед позивачем. ОСОБА_5 в той же день подарувала квартиру своєму чоловіку.

А ОСОБА_6 при укладанні договору купівлі-продажу був обізнаний про розгляд судом справи про стягнення боргу.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині визнання договорів недійсними, суд встановив, що оспорювані договори є фраудаторними, тобто вчиненими без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст.234 ЦК України, для визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу, іпотеки 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 . Власником якої був ОСОБА_3 .

Рішенням ПН КМНО Мінерт О.А. , індексний номер: 52325368 від 21.05.2020 року 14:52:48, зареєстровано права власності на 4/9 часток квартири АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_5 .

Рішенням ПН КМНО Мінерт О.А. , індексний номер: 52327602 від 21.05.2020 року 16:12:45, зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_6 .

Рішенням ПН КМНО Рафалович - ОСОБА_11 , індексний номер:56185229 від 17.01.2021 року 15:15:09, зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2021, №1 за ОСОБА_1 .

Рішенням ПН КМНО Верповською О.В., індексний номер:58966655 від 25.06.2021 року 18:27:23, зареєстровано договір іпотеки № 3089 на квартиру АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції дійшов до висновку про скасування вказаних рішень, оскільки суд дійшов висновку про визнання частково недійсними договорів дарування, договору купівлі-продажу, договору іпотеки.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про визнання фраудаторним правочину, щодо дарування 21 травня 2020 року боржником ОСОБА_3 своєї частки у праві власності на спірну квартиру своїй рідній сестрі, суд вірно встановив обставини справи та не порушив норми матеріального права.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Релевантна судова практика та норми права, які застосовані апеляційним судом:

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. […] позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт

6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та

є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли

б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані

з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона

є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У справі, що переглядається: очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2 передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. За таких обставин, суди неправильно застосували норми матеріального права у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна В. Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О. В., про застосування, як способу цивільного захисту процедуру реституції, а саме - повернення майна частки у розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , то судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Висновки апеляційного суду, щодо доведеності позивачем фраудаторності правочинів, щодо відчуження частки боржника у спірній квартирі його близьким родичам.

Суд першої інстанції проаналізувавши надані учасниками справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зробив обґрунтовані висновки, що ОСОБА_3 відчужуючи належну йому на праві власності частину квартири своїй сестрі , яка є його єдиним майном, знаючи про наявність своїх боргових зобов`язань, та обов`язок повертати грошові кошти позивачу, діяв недобросовісно з використанням права на зло. ОСОБА_5 , отримавши в дар від брата частину квартири, в той же день відчужує її своєму чоловіку. Таким чином і момент укладення правочинів і родинні відносини між його учасниками і безоплатність правочинів, за якими право власності на майно боржника перейшло до чоловіка його рідної сестри, і те, що за ОСОБА_19 зберігалась реєстрація у спірній квартирі, незважаючи на її відчуження є достатніми підставами для визнання таких правочинів фраудаторними. Боржник та пов`язані з ним особи діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивача (кредитора). Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування частини спірної квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 21 травня 2020 року недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредитора, є правильним.

При цьому встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою для визнання його недійсним.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині безпідставності визнання договору, укладеного ОСОБА_3 фраудаторним, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд зробив висновок, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

У справі з належною вимогою суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності у Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Як було вказано вище, ОСОБА_3 було відомо про наявність у нього несплаченого боргу , йому було також відомо про те, що він взяв від позивача кошти в рахунок вартості його частки у спірній квартирі, яку пообіцяв відчужити на користь позивача, однак останній , знаючи, що в березні 2020 року він мав відчужити свою власність на користь позивача, дарує свою власність своїй сестрі, залишаючись без будь-якого іншого майна, яка в той же день відчужує і частку брата і свою частку на користь свого чоловіка. Очевидно, що боржник та члени його родини діяли недобросовісно, використовуючи право на зло. Про це свідчить і момент відчуження квартири, одразу після закінчення строків повернення боргу та настання строку укладення основного договору купівлі-продажу, родинні стосунки між сторонами договору, їх безоплатність, не зняття з реєстрації ОСОБА_3 у спірному житлі під час переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_6 .

Посилання скаржників на те, що ОСОБА_6 було передано квартиру у якості відшкодування за сплату останнім комунальних платежів ніякими належними доказами не підтверджуються та не може слугувати доказом добросовісності відповідачів, які є родичами боржника.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявних ознак фраудаторності в оскаржуваних договорах.

Стосовно відчуження ОСОБА_6 в січні 2021 року квартири ОСОБА_24 , колегія суддів зазначає, що на час відчуження квартири в 2021 році судом ще в квітні 2020 року приймалась ухвала про забезпечення позову і в червні 2020 року накладався арешт на спірну квартиру. Враховуючи родинні стосунки між ОСОБА_6 та боржником, а також перебування в суді іще з квітня 2020 року позову про стягнення боргу, накладення арешту на спірну квартиру в червні 2020 року, свідчить про те, що ОСОБА_6 був обізнаний про намагання позивача в судовому порядку відновити порушені права та повернути борг, а тому останній відчужуючи квартиру ОСОБА_1 в січні 2021 році також використав право на зло та діяв недобросовісно.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач в даній справі довів порушення своїх прав, внаслідок відчуження боржником ОСОБА_3 нерухомого майна.

Проте задовольняючи позов в частині визнання недійсним договорів купівлі продажу, стороною, яких боржник вже не був та скасовуючи перехід права власності за такими договорами, визнаючи недійсним договір іпотеки та скасовуючи заборону за таким договором , суд не врахував, що задоволення таких позовних вимог не є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Суд першої інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

У зв?язку з цим в зазначеній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про повернення 4/9 частки спірної квартири ОСОБА_15 .

До аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17.

Суд погоджується з доводами апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що на час придбання квартири ОСОБА_24 , в державному реєстрі заборон, були відсутні відомості про арешт спірної квартири.

Судом встановлено, що внаслідок не добросовісної поведінки відповідачів - членів родини Нечипоренків права позивача є порушеними, також не повідомивши ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі продажу про існуючий судовий спір, та можливе оспорення кредитором відчуження майна боржником, продавець ОСОБА_6 теж діяв недобросовісно.

Вирішуючи доводи апеляційної скарги про те, що добросовісний набувач не повинен нести ризики втрати придбаного майна, а також те, що внаслідок визнання недійсними правочинів на добросовісного набувача буде покладено надмірний тягар та порушені права неповнолітньої дитини, апеляційний суд зазначає про наступне.

Під час апеляційного розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належить нерухоме майно, про що було повідомлено суд його представником, за рахунок якого останній має змогу компенсувати ОСОБА_1 всі понесені нею збитки , внаслідок повернення боржнику ОСОБА_3 права власності на його частку в квартирі. Крім того, суд враховує, що боржнику за результатами розгляду даної справи може бути повернуто лише його частку у спірній квартирі, решта залишається у власності ОСОБА_1 , що відповідно жодним чином не позбавляє останню та її неповнолітню дитину права проживати у спірній квартирі та користуватись нею на власний розсуд.

В разі бажання ОСОБА_1 відмовитись від договору та повернути всі сплачені нею кошти, остання може пред`явити вимоги до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення з останнього переданих нею коштів та понесених додаткових збитків. Отримавши такі кошти, за рахунок наявного у ОСОБА_6 майна, остання зможе повернути борг своєму батьку.

Разом з тим відмова в задоволенні позову ОСОБА_4 в частині повернення майна боржнику, який використавши право на зло відчужив майно за рахунок якого міг виконати всі свої зобов`язання перед позивачем не буде відповідати загальним засадам цивільного судочинства, засадам обов`язковості та виконуваності рішення суду, добросовісності, розумності та справедливості.

Права позивача ОСОБА_4 підлягають захисту шляхом повернення у власність боржника ОСОБА_3 , його частки у праві власності на спірну квартиру, до її відчуження, внаслідок укладення фраудаторних правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням меж апеляційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржене рішення частково ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що в частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання недійсними договору дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 21.05.2020 року і зареєстрований за №206, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу 4/9 часток цієї ж квартири, що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.01.2021 року, зареєстрований за №1, в частині визнання недійсним договору іпотеки 4/9 частини спірної квартири укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2021 року №3089, а також в частині скасування рішень державних реєстраторів, щодо переходу прав за цими договорами рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені вимог про визнання таких правочинів недійсними та часткового задоволення інших вимог в частині повернення боржнику майна.

Згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.13ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, часткового скасування рішення суду першої інстанції, розподіл судових витрат слід змінити.

З урахуванням розміру задоволених вимог, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за подачу позовної заяви про стягнення коштів слід стягнути 4 947 грн 41 копсудового збору, з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними та повернення сторін в первісний станслід стягнути 363 грн 20 коп з кожного, а з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги слід стягнути судовий збір у розмірі 6 810 грн

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недісними договору дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 21.05.2020 року і зареєстрований за №206, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17.01.2021 року, зареєстрований за №1, в частині визнання недійсним договору іпотеки 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2021 року №3089, - скасувати з ухваленням нового рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року в частинні повернення сторін в первісний стан шляхом скасування рішення ПН КМНО Мінерт О.А. , індексний номер: 52325368 від 21.05.2020 року 14:52:48, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_5 , скасування рішення ПН КМНО Мінерт О.А. , індексний номер: 52327602 від 21.05.2020 року 16:12:45, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_6 , скасуваннярішення ПН КМНО Рафалович - ОСОБА_11 , індексний номер:56185229 від 17.01.2021 року 15:15:09, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2021, №1 за ОСОБА_1 , скасування рішення ПН КМНО Верповськї О.В. , індексний номер:58966655 від 25.06.2021 року 18:27:23, щодо державної реєстрації договору іпотеки № 3089 на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2 , - скасувати, з ухваленням в цій частині позовних вимог нового рішення про часткове задоволення позову.

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подачу позовної заяви про стягнення коштів 4 947 грн 41 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 363 грн 20 коп з кожного за подачу позовної заяви про визнання договорів недійсними та повернення сторін в первісний стан.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 810 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 травня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська