Дата документу 21.05.2024 Справа № 314/2920/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2920/23 Головуючий у І інстанції: Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/807/938/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначено, що з 2.02.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17.01.2018 у справі № 317/3139/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Судовим наказом Запорізького районного суду Запорізької області від 13.07.2020 у справі № 317/1985/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 07.06.2019 та до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначав, що з 2016 року він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , з якою має двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у свідоцтвах про народження яких він записаний батьком.

15.04.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали офіційний шлюб.

Позивач зазначав, що він є військовослужбовцем, перебуває на службі у ВЧ НОМЕР_1 , 24.01.2023 отримав поранення: акубаротравма з цефалічним та вестибулярним синдромами, двобічна нейросенсорна приглухуватість. У зв`язку з витратами на лікування після поранення його матеріальний стан значно погіршився.

Таким чином, у зв`язку зі зміною сімейного стану, наявністю дружини та двох неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, погіршенням матеріального стану, ОСОБА_2 звернувся до суду.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 просив суд зменшити розмір аліментів, встановлених судовим наказом Запорізького районного суду Запорізької області у справі №317/1985/19 від 20.12.2019, визначивши ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня звернення до суду з відповідним позовом і до досягнення сином 18 - річного віку.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 15 лютого 2024 року позов задоволено.

Змінено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі судового наказу, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області у справі №317/1985/19 від 20.12.2019 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 лютого 2024 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 12.01.2023 № 468/3, виконаний державним виконавцем Запорізького ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за яким станом на 31.12.2022 у позивача була заборгованість зі сплати аліментів в сумі 126003,81 грн та розрахунок заборгованості від 26.09.2023 № 37991/3, відповідно до якого ОСОБА_2 сплатив всю суму заборгованості з аліментів одним платежем. Звертає увагу на те, що сплата аліментів у вказаному розмірі одним платежем не завадила позивачу у 2023 році усиновити дітей своєї другої дружини. На думку скаржниці, здійснюючи усиновлення дітей, позивач самостійно вирішив погіршити свій матеріальний стан, чим порушив права свого малолітнього біологічного сина ОСОБА_3 . Усиновлення та удочеріння дітей дружини не є підставою для зменшення розміру аліментів, у зв`язку з тим, що позивач не є їх біологічним батьком.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Дьякова Т.В. наполягала на задоволені апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові в задоволенні позову.

Інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 184, 185), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід частково задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктом 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального судочинства.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається

ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Так, відповідно до п. 3 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Частина 4 ст. 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (пункт 1 частини перша та друга статті 274 ЦПК України).

У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України).

У справі, що переглядається, предметом спору є зменшення розміру аліментів на дитину.

Процесуальне питання щодо неможливості розгляду спорів про зменшення розміру аліментів на дитину у порядку спрощеного позовного провадження вже перебувало на розгляді Верховного Суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року в справі

№ 682/2454/22-ц (провадження № 61-10748св23), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що ураховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі (зменшення розміру аліментів), вона є справою, що виникає із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Аналогічний правовий висновок щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 752/1058/23.

Всупереч вищенаведеним нормам процесуального права та правовим висновкам Верховного Суду суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у спорі, що виникає із сімейних правовідносин, в порядку спрощеного позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції на прийняття нової постанови.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на своєму утримання має малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував тривалий час на лікуванні в результатів отримання поранення під час виконання обов`язків військової служби, що вказує про наявність суттєвих, істотних змін майнового та сімейного стану у позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком по суті справи з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що судовим наказом Запорізького районного суду Запорізької області від 20.12.2019 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 07.06.2019 та до досягнення дитиною повноліття.

15.04.2023 ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_4 .

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено свідоцтвами про народження дітей (а.с. 13-14).

ОСОБА_2 є військовослужбовцем, 24.01.2023 він отримав поранення: акубаротравма, з цефалгічним та вестибулярним синндромами, двобічна нейросенсорна приглухуватість. З 24.01.2023 до 31.01.2023 позивач проходив лікування в травматолого-ортопедичному відділенні КНП «Міська лікарня № 9» ЗМР. З 08.05.2023 до 16.05.2023 лікувався в стаціонарі КНП «Міська лікарня № 9» ЗМР у відділенні М/Х ОКА з ЛОР-КОЙКАМИ.

Згідно з випискою з медичної карти № 21213, з 17.10.2023 до 27.10.2023 ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Запорізької обласної клінічної лікарні, де 19.10.2023 йому проведено оперативне лікування. Діагноз та постанова ВЛК: хронічний епітимпатно-антральний гнійний середній отит. Змішана кондуктивна та нейросенсорна приглухуватість, двобічна. Поліп зовнішнього слухового ходу ліворуч. Проведено оперативне лікування 19.10.2023 Радикальна мастоїдектомія. (а.с. 135-138)

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема, статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

У відповідності до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З аналізу ст. 192 СК України і наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Виходячи із системного аналізу положень ст. 192 СК України, зробленого у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року №143цс13, зазначена стаття вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст.182 СК України враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Утримання інших осіб впливає на матеріальне становище утримувача.

Матеріалами справи підтверджено, що від видання судового наказу від 20.12.2019 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на його утриманні з`явилилось ще дві дитини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач є батьком цих двох дітей і зобов`язаний їх утримувати в розумінні ст. 180 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що здійснюючи усиновлення дітей, позивач самостійно вирішив погіршити свій матеріальний стан, чим порушив права свого малолітнього біологічного сина ОСОБА_3 колегія суддів не приймає, оскільки матеріали справи свідчать про сумлінне ставлення позивача до його батьківських обов`язків. Сама скаржниця вказала на те, що він у повному обсязі сплатив заборгованість зі сплати аліментів.

Крім того, матеріалами справи підтверджене погіршення стану здоров`я позивача у зв`язку з пораненням та частим лікуванням, на яке він змушений витрачати кошти, у нього є хронічні захворювання, лікування яких потребує регулярних затрат. Вказане свідчить про погіршення його матеріального стану.

Враховуючи найменший розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_2 , відображений у звіті про здійснені нарахування, виданому ВЧ НОМЕР_1 (а.с. 67), що склав у липні 2023 року 91830,61 грн, 1/6 части на якої становить 15305,10 грн, колегія суддів вважає, що право малолітнього ОСОБА_3 на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування не буде порушеним у разі зменшення розміру аліментів з до 1/6 частини заробітку ОСОБА_2 та відповідатиме принципу розумності та достатності стягнутих аліментів відповідно до фактичних потреб неповнолітнього сина позивача від першого шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є біологічним батьком усиновлених дітей не заслуговують на увагу, адже обов`язок утримання дітей, передбачений нормами сімейного законодавства і не пов`язаний з біологічним спорідненням батька з дітьми. Діти від другого шлюбу: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 мають таке ж право на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування, як і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на зазначені обставини, підтвердження погіршення стану здоров`я позивача, лікування яких потребує коштів, виникнення у нього обов`язку утримання ще двох малолітніх дітей, виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що розмір аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слід зменшити до 1/6 частини заробітку (доходу) позивача щомісячно. На переконання колегії суддів такий розмір аліментів дозволить зберегти баланс між потребами сина від першого шлюбу та потребами позивача і його сім`ї.

З огляду на вищевикладене, оскільки всупереч вимогам нормам процесуального права та правовим висновкам Верховного Суду, суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у спорі, що виникає з сімейних правовідносин, в порядку спрощеного провадження, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 лютого 2024 року на підставі п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та прийняти нову постанову по суті позовних вимог з урахуванням висновків суду першої інстанції по суті позовних вимог, які є правильними.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що задовольняючи частково апеляційну скаргу відповідача, суд апеляційної інстанції фактично задовольнив в повному розмірі вимоги позивача, то підстави для розподілу судових витрат під час розгляду цієї апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 15 лютого 2024 року скасувати. Прийняти у цій частині нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити.

Змінити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі судового наказу, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області у справі №317/1985/19 від 20 грудня 2019 року на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання цією постановою законної сили і до досягнення дитиною повноліття»

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: