Дата документу 15.05.2024 Справа № 335/2525/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2525/22 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/851/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником адвокатом Шашликовим Денисом Геннадійовичем, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та розписки недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шашликова Д.Г. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 30.11.2017 року по 03.02.2020 року він працював торгівельним агентом у ТОВ «Торговий дім АВ».

Оскільки посадовими обов`язками передбачалась робота з товаром та грошовими сумами, позивачу керівництвом було запропоновано укласти договір, який за аналогією відповідав би договору про матеріальну відповідальність. ОСОБА_2 , який на той час працював на вказаному підприємстві начальником служби безпеки ТОВ «Торговий дім АВ», шляхом обману та зловживання довірою, використовуючи займану посаду, ввівши в оману позивача, змусив його підписати договір позики та розписку, обґрунтовуючи тим, що інакше позивач не отримає жодної грошової винагороди.

Тому, 30.05.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно п. 1.1. якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику безвідсоткову позику, сума якої складає 100 000 грн. Також, 30.05.2019 позивач підписав розписку, згідно з якою він нібито отримав від ОСОБА_2 100 000 грн. та зобов`язався повернути їх до 29.10.2019 року. Однак, фактично ОСОБА_2 не передавав ОСОБА_3 жодних грошових коштів. При цьому, при підписанні документів, ОСОБА_2 не дав позивачу ознайомитись із текстом документів на не надав жодного екземпляру.

Крім того, позивач вважає, що в діях ОСОБА_2 наявні ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим позивач звернувся до органів поліції з повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення.

ОСОБА_1 зазначає, що його волевиявлення під час підписання договору не було вільним, договір вчинений проти його волі, внаслідок застосування тиску.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати договір позики від 30.05.2019 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , та розписку від 30.05.2019 року недійсними, судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 30 травня 2019 року та розписки від 30 травня 2019 року недійсними відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Шашликовим Д.Г., в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідач ввів в оману позивача, шляхом психологічного тиску, що стало причиною підписання договору позики та розписки позивачем. ОСОБА_1 є юридично не обізнаною особою, та не володів достатніми юридичними знаннями, а тому в момент підписання договору позики та розписки не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст, характер і значення своїх дій, оскільки на нього весь час здійснювався тиск та постійно наголошувалося, що нібито це формальність, усі працівники таке підписують.

Наголошує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом виключно факту укладення договору, але не передачі грошової суми позичальнику. Факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. ОСОБА_1 звертає увагу, що жодних грошей у розмірі 100 000 грн. та у будь-якому іншому розмірі від ОСОБА_2 не отримував.

Також вказує, що у короткий період часу за травень 2019 року ОСОБА_2 нібито надав за договорами позики грошові кошти у сумі 300 000 грн., що у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили свідки, вказавши, що такі розписки писались із усіма працівниками та ніхто не отримував грошові кошти. А офіційних доходів ОСОБА_2 було недостатньо для надання таких коштів у борг.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засіданнясторони, представник скаржника не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Кобеляцького Д.М. до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та без участі ОСОБА_1 .

Колегія суддів визнала за можливе розглядати справу за відсутності сторін та представника ОСОБА_1 .

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 30.11.2017 по 03.02.2020 ОСОБА_1 працював торгівельним агентом в ТОВ «Торговий дім АВ», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

30.05.2019 між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 як позикодавцем було укладено договір позики (безвідсоткової), згідно з яким позикодавець зобов`язався надати позичальнику безвідсоткову позику, сума якої складає 100 000 грн.

Відповідно до п. 4.2 цього договору факт передання грошей фіксується в розписці, яка являється невід`ємною частиною договору. Наявність підписів на договорі свідчить про те, що гроші передані Позикодавцем та отримані Позичальником.

На виконання умов договору позичальником ОСОБА_1 30.05.2019 складена розписка, згідно з якою він отримав від ОСОБА_2 100 000 грн.

Відповідно до п. 5.1 цього Договору строк надання позики визначається з моменту отримання грошових коштів позичальником та складає 4 місяця до 29.10.2019.

Позивач оспорює вказані договір позики та розписку, оскільки договір укладений внаслідок обману та зловживання довірою, під тиском з боку ОСОБА_2 , який обіймав посаду начальника служби безпеки підприємства, на якому працював позивач, внаслідок чого волевиявлення позивача не було вільним та він підписав оспорюваний договір, за яким не отримував грошових коштів. ОСОБА_1 посилався на показання свідків, а також дані, які, на його думку, свідчать про відсутність коштів у позивача для надання позики у зазначеному у договорі розмірі.

Так, допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що з позивачем працював у ТОВ «Торговий дім АВ» в один період часу. На зібранні їм сказали написати розписки ОСОБА_2 , який очолював службу безпеки підприємства, щоб отримати заробітну плату в повному обсязі або їх звільнять. Всі написали такі розписки, хоча фактично грошей ОСОБА_2 не передавав. При цьому, він не був присутній при підписанні саме позивачем договору та розписки, оскільки в кабінет до ОСОБА_2 їх викликали по одному. Зазначені договір та розписку складали торгівельні агенти з метою збереження ввіреного майна. У разі звільнення ОСОБА_2 цю розписку мав повернути, але цього не зробив.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що працював разом із позивачем у ТОВ «Торговий дім АВ» в один період часу. Компанія висунула вимогу підписати розписки про позику розміром 100 000 грн. через те, що пони працювали менеджерами зі збуту і компанія переживала за збереження майна. Він написав таку розписку та знає, що й інші співробітники також писали, але окремо. Вважає, що позивач гроші від ОСОБА_2 не отримував, оскільки і свідку гроші також не надавалися. Після звільнення зі свідка повернення грошових коштів не вимагалось. Свідок звільнився з компанії раніше за позивача.

За інформацією від 12.07.2022 № 19779/6/08-01-12-01-10, наданою ГУ ДПС у Запорізькій області, повідомлено про джерела та суми отриманих доходів ОСОБА_2 в період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року, які складаються із заробітної плати за місцем роботи, додаткового блага. З довідки також випливає, що ОСОБА_2 працював з 4 кварталу 2018 року до 4 кварталу 2019 року в ТОВ «Торговий дім АВ», де отримував дохід у вигляді заробітної плати.

З витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000731 вбачається, що 11.11.2022 до ЄРДР внесено відомості за ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/5725/20 (1-кс/334/2092/20) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. З досліджених матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення злочину з боку ОСОБА_2 за фактом примушування шляхом обману та зловживання довірою до підписання договору позики та розписки від 30.05.2019. В матеріалах кримінального провадження наявні письмові пояснення ОСОБА_2 , в яких він спростовує наведені ОСОБА_1 обставини, зазначаючи, що він дійсно надавав у позику ОСОБА_1 вказані грошові кошти в сумі 100 000 грн., які ОСОБА_1 не повернув у строк, просив відстрочку. Приблизно у січні 2020 року на підприємстві, де працював ОСОБА_1 , виявлено привласнення ним грошових коштів підприємства, і ОСОБА_2 як начальник служби безпеки звернувся до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Також він звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення грошових коштів за вказаним договором позики. Дотепер грошові кошти ОСОБА_1 не повернуті.

Будь-які слідчі та процесуальні дії у даному кримінальному провадженні не проводились, остаточного рішення не прийнято.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.04.2022 у справі № 334/2716/20 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2021 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 30.05.2019 розміром 100 000 грн. Вказаною постановою встановлено, що відповідач дійсно підписав вказану розписку та договір позики; ОСОБА_1 та його представник не надали доказів у спростування позову, у тому числі в частині того, що розписка була складена з порушенням вимог чинного законодавства і не відповідала його внутрішній волі, чи що він не отримував будь-яких коштів у позику від позивача взагалі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи не встановлено обставин для задоволення позову ОСОБА_1 із визначених ним підстав укладання договору позики від 30.05.2019 без фактичної передачі грошових коштів, та під впливом обману, зловживання довірою, фізичного чи психічного тиску, тому відсутні правові підстави, передбачені нормами статей 215, 203 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики та розписки.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двох - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За правилом ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13) від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1967цс15) та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Як зазначено у п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до частини першої ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним, саме позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі: 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в ході судового розгляду справи позивач не довів належними, допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, обставин, якими обґрунтовуються заявлені ним вимоги.

Посилання у скарзі на необізнаність та відсутність достатніх юридичних знань у позивача, внаслідок чого він не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст, характер і значення своїх дій та наслідки спростовуються тим, що незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України.

Оцінюючи надані докази в сукупності, суд дійшов правильного висновку, що кожен з них окремо та в сукупності не доводять факту застосування до позивача обману, фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача чи з боку третьої особи при підписанні договору позики.

Посилання на укладення відповідачем аналогічних договорів з іншими особами, які були співробітниками ТОВ «Торговий дім АВ» та на ймовірну відсутність коштів у відповідача для надання грошей у позику у такому розмірі, суд першої інстанції підставно не взяв до уваги як такі, що не мають правового значення для вирішення цього спору. Показання свідків, які були допитані під час судового розгляду, не містять даних, на підставі яких можливо встановити обставини, про які зазначено у позові, оскільки свідки не були присутні під час підписання договору між сторонами, а відтак, не могли бачити, чи передавались за договором грошові кошти або ні.

Отже, висновок суду, що позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом обману, фізичного чи психічного тиску, чи зловживання довірою, є вірним.

Також колегія суддів погоджується з тим, що факт внесення відомостей до ЄРДР за ч. 1 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_1 вищезазначених обставин не доводить, оскільки завершення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не здійснене. Доказів, які б підтверджували факти та обставини, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні, та які б могли бути враховані під час розгляду даної цивільної справи, в матеріалах кримінального провадження немає. Під час перевірки заяви ОСОБА_1 було опитано ОСОБА_2 , який наведені позивачем обставини повністю заперечив.

При цьому матеріали справи також не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо предмета договору саме в момент укладення оспорюваного правочину. До правоохоронних органів та до суду з даною вимогою позивач звернувся лише після пред`явлення вимоги про сплату суми боргу.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником адвокатом Шашликовим Денисом Геннадійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 травня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко