УХВАЛА

05 червня 2024 року

м. Київ

Справа № 569/22011/18

Провадження № 14-65цс24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ткачука О. С.,

суддів:Банаська О. О.,Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, за касаційними скаргами ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» (далі - ТОВ «Арма Факторинг») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» (далі - ТОВ «Прод Майстер») про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.

В травні 2021 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_7 також звернулась до суду з позовом до ТОВ «Арма Факторинг», ТОВ «Прод Майстер» про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що спірні договори за своєю правовою природою є прихованими договорами факторингу, які укладені за відсутності у відповідача ТОВ «Прод Майстер» (фактора) відповідної ліцензії на надання фінансових послуг.

Просили суд:

- визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за Генеральною кредитною угодою № 014/89-07/560 від 28 вересня 2007 року, кредитним договором № 014/89-07/564 від 28 вересня 2007 року та кредитним договором № 014/89-07/1094/980 від 24 листопада 2009 року, укладений 16 грудня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ТОВ «Прод Майстер»;

- визнати недійсним Договір про відступлення прав за договором поруки (№ 014/89-07/560/2 від 28 вересня 2007 року), укладений 16 грудня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ТОВ «Прод Майстер»;

- визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки № 014/89-07/560/1 від 28 вересня 2007 року, укладений 16 грудня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ТОВ «Прод Майстер».

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року цивільну справу № 569/22011/18 за позовом ОСОБА_1 та цивільну справу № 569/10218/21 за позовом ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження та присвоєно № 569/22011/18.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2022 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсними договори, укладені 16 грудня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ТОВ «Прод Майстер», щодо: відступлення права вимоги за Генеральною кредитною угодою від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/560, кредитним договором від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/564 та кредитним договором від 24 листопада 2009 року № 014/89- 07/1094/980; відступлення прав за договором поруки від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/560/2; відступлення прав за договором іпотеки від 28 вересня 2007 року № 014/89-07/560/1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимоги за кредитними правовідносинами та як наслідок за договорами іпотеки та поруки від банку до юридичної особи, яка не має права (ліцензії) на надання фінансових послуг, що суперечить частині третій статті 512, статті 1054, частині третій статті 1079, частині другій статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, ТОВ «Арма Факторинг» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_2 (як поручителя) та ОСОБА_1 (як боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 1 820 000 грн, які ТОВ «Прод Майстер» (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника, поручителя), що є основною ознакою договору факторингу, укладення якого у спірних правовідносинах суперечить законодавству.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Прод Майстер» задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зміст оспорюваних договорів відступлення права вимоги не містить умов про фінансування клієнта фактором, а тому відсутні підстави вважати даний правочин договором факторингу. Крім того, суд апеляційної інстанції послався на те, що оспореними договорами відступлення права вимоги не порушено права чи інтереси позивачів, вони не оспорюють розмір боргових зобов`язань, а лише вказують на незаконність договорів.

06 січня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просили постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційним судом неправильно застосовано статтю 1083 ЦПК України щодо порядку наступного відступлення фактором грошової вимоги. Сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права вимоги та права на іпотечне майно від банку до юридичної особи, яка не є фінансовою установою. Оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та юридичною особою, яка не є фінансовою установою, відповідачі задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав їх дійсні наміри. При цьому відступлення права вимоги юридичній особі, яка не є фінансовою установою, суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/1111 та від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, а також у постанові Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі №523/70/17.

Крім того, заявники посилались на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц сформулювала правовий висновок, відповідно до якого наступне (після укладення договору факторингу) відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу, а не договору відступлення права вимоги, а в разі недотримання цієї вимоги такі правочини підлягають визнанню недійсними.

Заявники також наголосили, що ТОВ «Арма Факторинг» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_2 (як поручителя) та ОСОБА_1 (як боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 1 820 000 грн, які ТОВ «Прод Майстер» (повий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третіх осіб (боржника, поручителя), що є основною ознакою договору факторингу.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року.

02 лютого 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Прод Майстер» на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому товариство просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивований тим, що позивачі не вказали обставин, які б давали підстави стверджувати про порушення їхніх прав чи законних інтересів у зв`язку з укладенням оспорених договорів відступлення. Крім того, ТОВ «Прод Майстер» посилалось на те, що договори відступлення не містять ознак факторингу, а є договорами купівлі-продажу боргів, укладення яких не суперечить чинному законодавству України.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 вересня 2023 року відзив ТОВ «Прод Майстер» на касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою від 14 травня 2024 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду оскільки вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22), шляхом його конкретизації та визначення, що «при відступленні прав вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами суб`єктний склад таких договорів не обмежений за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, а також якщо відступається право вимагати сплати боргу (так званий продаж боргів), яке виникло на підставі кредитного договору, і забезпечувальними договорами, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (закінчення строку дії кредитного договору відповідно до його умов або на підставі вимоги кредитора про дострокове виконання)».

Ухвала мотивована тим, що правовідносини щодо відступлення прав вимоги щодо сплати боргу, якийвиник на підставі кредитного договору, та щодо забезпечувальних договорів, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (закінчення строку дії кредитного договору відповідно до його умов або на підставі вимоги кредитора про дострокове виконання), метою яких є розпродаж фінансовими установами проблемних активів (прострочених боргів), по своїй суті є максимально схожими з правовідносинами у випадку, якщо відступається право вимагати сплати боргу, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, за результатом аналізу яких у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, щовідступлення права вимоги за такими договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.

Також колегія суддів Касаційного цивільного суду зазначила, що судова практика щодо можливості оспорювання договорів про відступлення прав вимоги, яківиникли на підставі кредитного договору і забезпечувальних договорів, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (так званий продаж боргів), не є передбачуваним застосовуванням правових норми, суттєво дестабілізує цивільний оборот в Україні, негативно впливає на кредитоспроможність та стабільність банківського сектору в Україні. Натомість інтереси боржників у можливості повертати кредитну заборгованість особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним законом вимогам, вочевидь суттєво відрізняється від інтересів боржників, коли жодних прав здійснювати фінансові операції стосовно боржника за таким боргом кредитор не має,і в цій ситуації фактично використовується як спосіб зловживання правом недобросовісними боржниками.

Велика Палата Верховного Суду вважає висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною четвертою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання про прийняття справи до судового розгляду, звертає увагу, що правовідносини у цій справі та у господарській справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) не є подібними. У наведеній господарській справі суди встановили, що попередній кредитор (банк) на час укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, у той час як у справі, яка є предметом перегляду, таких обставин не встановлено, банк у процедурі ліквідації не перебував і не перебуває. Наведене виключає можливість передачі справи для відступлення від правового висновку у справі № 906/1174/18.

У постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58, 59), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 41)) неодноразово наголошувалося, що Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути: вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.

Підстави необхідності відступу мають бути мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Отже, має існувати необхідність відступу, така необхідність виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду зазначила, що має намір відступити від правового висновка Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22). Велика Палата Верховного Суду у наведених постановах сформулювала висновок, відповідно до якого відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Правовідносини у цих справах є подібними із тими, які встановлені у справі, що є предметом перегляду. Так, у справах № 465/646/11, № 206/4841/20 та у цій справі судами встановлено, що на момент відступлення банками права вимоги за кредитними договорами, строк дії останніх закінчився. При цьому банки не перебували у стані припинення.

Обґрунтовуючи підстави відступлення від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду зазначила, що «…судова практика щодо можливості оспорювання договорів про відступлення прав вимоги, які виникли на підставі кредитного договору і забезпечувальних договорів, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (так званий продаж боргів), не є передбачуваним застосовуванням правових норми, суттєво дестабілізує цивільний оборот в Україні, негативно впливає на кредитоспроможність та стабільність банківського сектору в Україні. Натомість інтереси боржників у можливості повертати кредитну заборгованість особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним законом вимогам, вочевидь суттєво відрізняється від інтересів боржників, коли жодних прав здійснювати фінансові операції стосовно боржника за таким боргом кредитор не має, і в цій ситуації фактично використовується як спосіб зловживання правом недобросовісними боржниками».

Наведені доводи не дають достатніх підстав для відступу від правового висновку, викладеного у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, а, крім того, вони вже були відхилені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. При цьому було враховано, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам. При цьому Велика Палата Верховного Суду не вважала, що захищаючи свої права та інтереси боржники зловживали правами.

Наведена вище правова позиція підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) провадження № 12-42гс22, в якій зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами на користь фізичної особи є можливим лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові не знайшла підстав для відступу, зміни чи доповнення наведеного правового висновку.

За рік, який майже пройшов з часу формування наведених висновків, суспільний контекст не змінився, не відбулось змін (які мають ознаки зворотної дії в часі)в законодавстві, що давало б вагомі підстави для зміни сформованого висновку, будь-які вади правозастосування, які би зумовлювали потребу відступити від сформульованого Великою Палатою Верховного Суду висновку - відсутні.

Крім того, не вбачається наявності глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці щодо врахування сформульованого висновку з приводу недійсності договорів відступлення права вимоги за зобов`язаннями, що виникли на підставі кредитних договорів, у яких новим кредитором є особа (у тому числі й юридична), яка за законом не має права надавати фінансові послуги.

Посилання Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на положення статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції Закону України № 891-IX, який введений в дію 14 липня 2021 року, на думку Великої Палати Верховного суду безпідставні, оскільки спір між сторонами у цій справі стосується визнання недійсними договорів, укладених 16 грудня 2016 року.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Згідно із статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, надання зворотної дії в часі законам та нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення наведеної норми свідчить, що підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину.

В Законі № 891-IX, яким внесено зміни до статті 18 Закону України «Про споживче кредитування», Прикінцеві та перехідні положення не містять вказівки про зворотну дію в часі, отже до спірних правовідносин ці зміни застосовані бути не можуть.

Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, за касаційними скаргами ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Ткачук

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко М. В. Мазур

Ю. Л. Власов С. Ю. Мартєв

І. А. Воробйова К. М. Пільков

М. І. Гриців С. О. Погрібний

Ж. М. Єленіна О. В. Ступак

І. В. Желєзний І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич В. Ю. Уркевич

В. В. Король Є. А. Усенко

С. І. Кравченко Н. В. Шевцова