КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8951/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 381/5770/23

20 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Осьмака Андрія Васильовича на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Осаулової Н.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона працює у відокремленому підрозділі Фастівське моторвагонне депо регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з березня 2003 року по теперішній час на посаді прибиральника виробничих приміщень.

Між адміністрацією Фастівського моторвагонного депо та Профспілковим комітетом первинної профспілкової організації укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2022 роки, який діє по сьогоднішній день. Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до ст. 18 КЗпП України розповсюджуються на всіх працівників Фастівського моторвагонного депо регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Пунктом 3.19. Колективного договору установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, один раз на рік у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.

Зазначала, що 15 серпня 2022 року вона разом із заявою на відпусткуподала заяву про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до пункту 3.19. Колективного договору, так як вона має відповідний стаж для отримання вказаного виду матеріальної допомоги і роботодавець мав їй виплатити 14 886,00 грн. (2481 грн. * 6).

Проте, до цього часу кошти не виплачено, тим самим роботодавець не виконав свого зобов`язання за колективним договором, чим порушив її трудові права.

Посилання роботодавця на ту обставину, що матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується на підставі ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця», позивач вважає безпідставним, що змушує її звернутись до суду з даним позовом.

З урахуванням вищевикладеного, позивач ОСОБА_1 а просила суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у сумі 14 886,00 грн та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Осьмак Андрій Васильович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення задовольнити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права та без дотримання норм процесуального права, не ґрунтується на засадах верховенства права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи недостатньо було досліджено письмові докази у справі та не враховано, що посилання роботодавця на рішення правління AT «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, як на підставу призупинення виплати працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення згідно із пунктом 3.19. Колективного договору, укладеного між профспілковим комітетом первинної профспілкової організації та адміністрацією Фастівського моторвагонного депо, є незаконним, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 9 цього Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими, як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, зокрема, статтею 11 законодавець встановив, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця, тобто, перед запровадженням призупинення виплат за колективними договорами, роботодавець зобов`язаний був ініціювати переговори, а не самостійно приймати рішення в односторонньому порядку про призупинення виплат за колективним договором, що є порушенням статті 14 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Так, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення, яка є предметом спору, встановлена пунктом 3.19. Колективного договору, який укладений між первинною профспілковою організацією та адміністрацією Фастівського моторвагонного депо, а підписантами колективного договору є голова профспілкової організації з однієї сторони та керівництво саме депо - з іншої сторони. Отже, будь-які зміни, доповнення до даного колективного договору можуть вноситись лише сторонами, які його уклали та підписали.

Таким чином, AT «Укрзалізниця» своїм рішенням від 14 березня 2022 року не могла призупиняти будь-які положення Колективного договору Фастівського моторвагонного депо, оскільки не є його стороною та підписантом та по суті AT «Укрзалізниця» втрутилось у ті правовідносини, за якими не є стороною.

А саме по собі рішення, що було прийняте AT «Укрзалізниця», про призупинення виплат в односторонньому порядку суперечить/не відповідає та прийняте без дотримання вимог Закону України «Про колективні договори і угоди». При цьому, правління товариства станом 14березня 2022 року не мало повноважень (як в односторонньому порядку, так і за погодженням з іншою стороною соціального діалогу) призупиняти дії колективних договорів та виплати за колективними договорами, оскільки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (на статтю 11 якого посилається відповідач, як на підставу призупинення колективних договорів) в той час ще не був прийнятий та не набрав чинності. Працівників депо не інформували про прийняте Акціонерним товариством «Українська залізниця» 14 березня 2022 року рішення.

Все це свідчить про незаконність та безпідставність дій роботодавця, що виразилось у відмові виплатити позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік.

Ще одним додатковим доказом незаконності, безпідставності та відсутності у правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» повноважень приймати рішення про призупинення колективних договорів в односторонньому порядку (без іншої сторони), є відповідне роз`яснення Державної служби України з питань праці №413/2/2/1-24а від 01 лютого 2024 року.

Відтак, на переконання сторони позивача, позов про стягнення матеріальної допомоги в сумі 14886,00 грн згідно із п. 3.19. Колективного договору, укладеного між профспілковим комітетом первинної профспілкової організації та адміністрацією Фастівського моторвагонного депо, є обґрунтованим та підтверджений належними і допустимими доказами, оскільки сам колективний договір (усі його норми, у тому числі і пункт 3.19) діє в тій самій редакції, що і до початку війни, а рішення правління AT «Укрзалізниця» не є доказом та підставою законності призупинення виплат та не може слугувати аргументом для відмови у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Будова Наталія просить у задоволенні апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Осьмака Андрія Васильовича відмовити.

Зазначає, що позивачкою не доведено порушення її прав, відповідач не відмовляв позивачці у здійсненні виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, така виплата лише призупинена на Залізниці на період дії воєнного стану та після її відновлення буде виплачена всім працівникам Залізниці, в тому числі, позивачці, звернення позивачки до суду є передчасним, позовні вимоги є необгрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, рішенням правління AT «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління AT «Укрзалізниця» №Ц-54/31 від 14 березня 2022 року), яке розповсюджується на всіх працівників Залізниці, в тому числі позивачку, було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема, матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні.

Рішення правління є внутрішнім локальним актом товариства і саме товариство визначає в якій формі здійснюється погодження певного рішення з певними особами.

Погодження відповідного рішення здійснювалось ще на стадії його проекту.

Проект рішення правління №Ц-54/31 від 14 березня 2022 року було погоджено Профспілкою залізничників та транспортних будівельників України, що підтверджується і текстом сумісної постанови від 06.09.2023 року за №Ц/3-91/1459/ЦПроф/30-22, яка містить спільне з Профспілкою залізничників та транспортних будівельників України інформування відповідачем працівників через керівників структурних підрозділів та профспілок про прийняте рішення правління.

Таким чином, рішення про призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було погоджено з Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, яка є стороною Галузевої угоди та профспілкою, до складу якої входить Первинна профспілкова організація моторвагонного депо Фастів, керівником якої є ОСОБА_2 , та яка є стороною Колективного договору виробничого підрозділу моторвагонне депо Фастів регіональної філії «Південно-Західна залізниця».

Тобто, призупинення виплат на період воєнного стану, в тому числі матеріальної допомоги на оздоровлення, було здійснене на легітимних підставах і у встановлений діючим законодавством спосіб.

Про призупинення таких виплат також було повідомлено і голову первинної профспілкової організації моторвагонного депо Фастів, зокрема, в листі від 15.11.2023року №РПЧ-8 ПЗЗ-З/1252.

Безпідставним вважає твердження позивача про порушення ст. 14 Закону України «Про колективні договору та угоди» та про те, що зупинення дії положень колективного договору можливе лише за взаємною згодою сторін, що суперечить ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою визначено, що за ініціативою роботодавця (а не за взаємною згодою сторін) на період воєнного стану може бути зупинена дія положень колективного договору.

Безпідставним є також посилання позивача на лист Державної служби України з питань праці №413/2/2.1-24а від 01 лютого 2024 року, так як в даному листі зазначено, що контроль та надання роз`яснень щодо застосування Закону України «Про колективні договори та угоди» не належать до повноважень Держпраці, також зазначено, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, мають лише інформативний характер та не встановлюють правових норм.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Осьмак Андрій Васильович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 .

Представник відповідача Акціонерного товариства « Українська залізниця» адвокат Будова Наталія Миколаївна в судовому засідані проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює у відокремленому підрозділі Фастівське моторвагонне депо регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з березня 2003 року, на теперішній час займає посаду прибиральника виробничих приміщень.

Між адміністрацією виробничого підрозділу моторвагонного депо Фастів-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації моторвагонного депо Фастів-1 укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2023 роки. Дію колективного договору було пролонговано на 2006-2023 роки.

Зі змісту п.3.19 колективного договору вбачається, що працівникам філії, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надається один раз у календарному році матеріальна допомога на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на 1 січня звітного року.

15 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору.

Зі змісту листа начальника виробничого підрозділу моторвагонного депо Фастів-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» вбачається, що на підставі рішення правління від 14.03.2022 року протокол №Ц 54/31, лист від 25.03.2022 року №ЦЦУП-10/95, беручи до уваги введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 року та положення ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. Рішення щодо поновлення таких витрат не приймалось. У разі прийняття відповідного рішення можливе повернення до розгляду даного питання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції вказав на те, що позивачу не було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, а таку виплату, на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з введенням воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» було призупинено.

Як вказується у листах підрозділів АТ «Українська залізниця», повторний розгляд питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення буде можливий після скасування або закінчення воєнного стану в Україні

У даному випадку, якщо відповідач не проведе з позивачем повного розрахунку після закінчення або скасування воєнного стану, остання не позбавлена можливості повторного звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року відповідає.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 10 КЗпП України визначено, що колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ст.18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників.

За приписами ст.19 КЗпП України контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором.

Якщо роботодавець порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати роботодавцю подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірні правовідносин стосуються можливості отримання позивачем матеріальноїдопомогина оздоровлення під час введення в Україні воєнного стану.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Розпорядженням від 2 серпня 2022 року № 679-р Кабінетом Міністрів України вирішено провести обов`язкову евакуацію населення Донецької області у безпечні райони Вінницької, Волинської, Житомирської, Закарпатської, Івано-Франківської, Кіровоградської, Львівської, Полтавської, Рівненської, Тернопільської, Хмельницької, Черкаської та Чернівецької областей.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

З системного аналізу вказаних норми закону, приходимо до висновку, що зупинення дії - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника тими чи іншими перевагами, які передбачені умовами колективного договору у зв`язку із збройною агресією проти України. Зупинення дії окремих положень колективного договору може здійснюватися за ініціативи роботодавця на строк не більше ніж період дії воєнного стану. Зупинення дії окремих положень колективного договоруне тягне за собою їх припинення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір колегія суддів приходить до висновку, що з витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року вбачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, у пункті 1.1.4 вказано: «… додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».

Оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктом 3.19 Колективного договору між адміністрацією виробничого підрозділу моторвагонного депо Фастів-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації моторвагонного депо Фастів-1, пролонгованого на 2006-2023 роки, їх зупинення відповідачем узгоджується із положеннямстатті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків про те, що позивачці не було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, а таку виплату на підставі положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з введенням воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» було призупинено.

Як вказується у листах підрозділів АТ «Українська залізниця», повторний розгляд питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення буде можливий після скасування або закінчення воєнного стану в Україні.

Зважаючи на вказані вище правові норми та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно не встановлено, а позивачкою не доведено перед судом порушення її прав АТ «Українська залізниця».

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на 14 березня 2022 року АТ «Українська залізниця» не мало повноважень (як в односторонньому, так і за погодженням з іншою стороною соціального діалогу) призупиняти дії колективних договорів та виплати за колективними договорами, оскільки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (на статтю 11 якого посилається відповідач як на підставу призупинення колективних договорів) в той час ще не був прийнятий та не набрав чинності, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

15 серпня 2022 року, в період дії ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», позивачем було подано заяву про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Звертаючись до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачкою самостійно обрано спосіб захисту цивільного права чи інтересу, а саме: стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення.

Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання законності/незаконності дій Акціонерного товариства «Українська залізниця» щодо прийнятття рішення, оформленого протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, як і саме рішення не є предметом оскарження у даній справі. Будь-яких позовних вимог щодо вказаних питань прохальна частина позовної заяви не містить.

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказом незаконності, безпідставності та відсутності у правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» повноважень приймати рішення про призупинення колективних договорів в односторонньому порядку (без іншої сторони), є відповідне роз`яснення Державної служби України з питань праці №413/2/2/1-24а від 01 лютого 2024 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що зі змісту даного листа вбачається, що контроль та надання роз`яснень щодо застосування Закону України «Про колективні договори та угоди» не належать до повноважень Держпраці, також зазначено, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, мають лише інформативний характер та не встановлюють правових норм.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушено законні права позивача на оплату праці, не грунтуються на вимогах закону та встановлених фактичних обставинах справи, з огляду на наступне.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. В даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У Рішенні Конституційного Суду від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: "обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права". Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення. Отже, положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.

Таким чином, з аналізу вищезазначених рішень Конституційного Суду України можна дійти висновку, що держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто, у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту, тощо, держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте, держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. Одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, передусім, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники (постанова Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі №580/2869/22).

Як вказується у листах підрозділів АТ «Українська залізниця» повторний розгляд питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення буде можливий після скасування або закінчення воєнного стану в Україні. За умови, якщо відповідач не проведе з позивачем повного розрахунку після закінчення або скасування воєнного стану, остання не позбавлена можливості повторного звернення до суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивачки ОСОБА_1 адвокатом Осьмаком Андрієм Васильовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Осьмака Андрія Васильовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Осьмака Андрія Васильовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Осьмака Андрія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.

Головуючий Судді: