ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Київ

справа № 202/9353/15

провадження № 61-6939св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Фаловської І. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району м. Дніпропетровська,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2022 року у складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» (далі - ПрАТ «Третій ЕЗПГР»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради (далі - Управління ЖГ), правонаступником якого є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району м. Дніпропетровська (далі - КВЖРЕП), про визнання права на приватизацію та визнання права власності на квартиру.

Позов обґрунтовано тим, що вона з 02 листопада 2010 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вона вселилась у квартиру на підставі ордера на житлову площу у гуртожитку від 03 червня 2009 року № 04/09, виданого відповідачем згідно з протоколом від 03 червня 2009 року № 1, на сім`ю у складі однієї особи. Між нею та КВЖРЕП укладений договір найму житлового приміщення, згідно з яким вона є наймачем житлового приміщення, загальною площею 61,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Її право на приватизацію спірної квартири у гуртожитку було порушено рішенням ПрАТ «Третій ЕЗПГР» про відмову у реалізації її права на безоплатну приватизацію майна.

Просила визнати за нею право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на спірну квартиру, що складається з двох житлових кімнат, площами 17,6 кв. м та 17,1 кв. м, кухні, площею 17,2 кв. м, санвузла, площею 3,5 кв. м, коридору, площею 6,5 кв. м. Загальна площа квартири - 61,9 кв. м.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що складається з двох житлових кімнат, площами 17,6 кв. м та 17,1 кв. м, кухні, площею 17,2 кв. м, санвузла, площею 3,5 кв. м, коридору, площею 6,5 кв. м. Загальна площа - 61,9 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є громадянкою України, більше п`яти років проживає у спірній квартирі в гуртожитку, іншого житла у власності або постійному користуванні не має, право на безоплатну приватизацію раніше займаного нею житла не використала, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, прокуратура Дніпропетровської області (тепер - Дніпропетровська обласна прокуратура) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради у червні 2019 року звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року.

Суд апеляційної інстанції розглядав справу неодноразово.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу задоволено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року скасовано ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Верховний Суд мотивував постанову тим, що передумовою вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи (яка є органом державної влади чи органом місцевого самоврядування), поданою після 15 грудня 2017 року, на рішення, ухвалене судом до набрання чинності редакцією ЦПК України з 15 грудня 2017 року, є розгляд та вирішення питання поширення присічного річного строку для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначеного абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). У цьому випадку на подання прокуратурою Дніпропетровської області (тепер - Дніпропетровська обласна прокуратура), яка діяла в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, апеляційної скарги поширювався присічний річний строк на оскарження рішення суду першої інстанції, визначений абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що, у свою чергу, передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження.

Органи прокуратури з урахуванням їхньої правосуб`єктності не можуть розглядатися в контексті пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) як особи, не повідомлені про розгляд справи або не залучені до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Це правило може бути реалізоване органами прокуратури лише в разі, якщо вони були стороною у справі, і діяли не в інтересах держави, а у власних інтересах як сторона цивільної справи (і при цьому не були повідомлені про справу або не були залучені до участі у ній).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2022 року відмовлено прокуратурі Дніпропетровської області, яка діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, у відкритті апеляційного провадження на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, враховуючи імперативний характер положень абзацу 3 частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та те, що річний строк, визначений для прокуратури, є присічним і поновленню не підлягає, суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. З урахуванням викладеного у відкритті апеляційного провадження у справі необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2022 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2022 року, просив її скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття справи до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що прокуратура Дніпропетровської області не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та про оскаржуване судове рішення дізналася з Єдиного державного реєстру судових рішень. Дніпровська міська рада та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради також не залучені до участі у справі як відповідачі. Третіх осіб у справі належним чином не повідомляли про час та місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції не обґрунтував, чому не врахував, що прокурор звернувся з апеляційною скаргою в інтересах Дніпровської міської ради, яка не була залучена до участі у справі, та щодо якої рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки.

У позові має бути відмовлено через його пред`явлення до неналежного відповідача.

Встановивши, що спірне нерухоме майно є власністю територіальної громади м. Дніпра, суд першої інстанції не залучив до участі у справі належних відповідачів - Дніпровську міську раду та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, чим фактично позбавив будь-якої можливості ефективно здійснити захист права комунальної власності.

Суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив прокурору у відкритті провадження за його апеляційною скаргою, чим безпідставно легітимізував неправомірне вибуття нерухомого майна з комунальної власності.

Ретроспективне застосування присічного строку на апеляційне оскарження судових рішень, передбаченого редакцією ЦПК України до 15 грудня 2017 року, без дослідження суті правовідносин є незаконним, оскільки створює умови для безпідставного позбавлення суб`єктів права власності єдиного легітимного способу захисту своїх прав.

Оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає провадженню у справі.

Аргументи інших учасників справи

У відзивах на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що вона є власником майна, стосовно якого суд першої інстанції ухвалив рішення, є добросовісним набувачем. Верховний Суд у цій справі вже надав оцінку законності відкриття апеляційного провадження після спливу присічного строку за апеляційною скаргою прокурора. Подавши касаційну скаргу, прокуратура фактично домагається повторного перегляду постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у цій справі. Така поведінка прокурора порушує принцип остаточності судового рішення. Відповідно до абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. Вона набула майно у власність за договором, який не є нікчемним та в судовому порядку недійсним не визнавався. Втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним.

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин передбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях, зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване (Рішення Конституційного Суду України від 05 червня 2019 року № 3-р(і)/2019.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для втручання в остаточні рішення апеляційного та касаційного судів, як і скасування першого, що є релевантним до принципу юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).

Органи прокуратури з урахуванням їхньої правосуб`єктності не можуть розглядатися в контексті пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України як особи, які не повідомлені про розгляд справи або не залучені до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про їхні права, свободи та (або) інтереси.

Подання касаційної скарги через 8 років після визнання права власності на майно за позивачем є порушенням правової визначеності і пропорційності.

У відзивах на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначає, що право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_3 , за територіальною громадою м. Дніпра не зареєстроване. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В іншій частині доводи ОСОБА_1 дублюють аргументи відзиву ОСОБА_2 на касаційну скаргу.

У відзиві на касаційну скаргу Дніпровська міська рада зазначає, що не була залучена до участі у справі, що позбавило її можливості своєчасно оскаржити рішення суду першої інстанції з метою захисту інтересів держави. Третіх осіб у справі належним чином не повідомляли про час та місце розгляду справи. Суд першої інстанції фактично позбавив територіальну громаду прав на нерухоме майно. Позивач самоправно зайняла квартиру у гуртожитку.

Представник ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із клопотаннями про закриття касаційного провадження, мотивуючи їх тим, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції після відкриття касаційного провадження виявив, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі. Верховний Суд постановою від 20 жовтня 2021 року у цій справі вже надав оцінку законності відкриття апеляційного провадження після спливу присічного строку за апеляційною скаргою прокурора. Тобто Верховний Суд викладав уже свій висновок щодо застосування статей 56, 357, 358 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру»у цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилався на те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме статті 56, 357, 358 ЦПК України та статтю 23 Закону України «Про прокуратуру».

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої та другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Однак якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке набрало чинності, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо заявником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, провадження № 61-14230сво18, викладено висновок про те, що: «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_2 копії рішення 20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, провадження № 14-36цс21, зазначено, що: «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією Кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».

Верховний Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, провадження № 14-36цс21, відступила від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 , щодо того, що присічний строк поширюється на прокурора, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування і в тому разі, коли вони не були залучені до участі у справі, який був застосований Верховним Судом у цій справі у постанові від 20 жовтня 2021 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, провадження № 14-36цс21, виснувала, що преклюзивний однорічний строк, передбачений абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року), поширюється за умови залучення до участі у справі та належного повідомлення про її розгляд.

У справі, що переглядається, 27 червня 2019 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій зазначив, що звертається в інтересах держави в особі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради, яка не брала участі у справі, оскільки не була залучена до її розгляду.

Верховний Суд звертає увагу, що за змістом заочного рішення суду першої інстанціїпредставники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про час і місце його проведення повідомлені належним чином. Водночас у матеріалах справи немає доказів направлення буть-яких повісток на адресу Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, правонаступником якого є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, а Дніпровська міська рада взагалі не була залучена до участі у справі.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив, що про наявність рішення дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень, а наявність підстав для представництва встановлена після ознайомлення 12 червня 2019 року з матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції не дослідив, коли саме Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровська міська рада дізналися про існування рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року.

З огляду на вказане наведені обставини становлять виключний випадок, передбачений пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України, що не дає підстав для застосування встановленого наведеною нормою процесуального права річного присічного строку.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у аналогічній справі у постанові від 21 червня 2023 року, справа № 202/3829/16-ц, провадження № 61-1930св23.

За таких обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області, поданою в інтересах держави в особі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради.

У касаційній скарзі прокурор просив розглядати справу за участі представника Офісу Генерального прокурора.

Оскільки відповідно до статей 400-402 ЦПК України розгляд справи за касаційною скаргою проводиться без повідомлення учасників справи, то немає підстав для задоволення вказаного клопотання прокурора.

Стосовно клопотання про закриття касаційного провадження

Представник ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із клопотаннями про закриття касаційного провадження, мотивуючи їх тим, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції після відкриття касаційного провадження закриває касаційне провадження, якщо виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі. Верховний Суд постановою від 20 жовтня 2021 року у цій справі вже надав оцінку законності відкриття апеляційного провадження після спливу присічного строку за апеляційною скаргою прокурора. Тобто Верховний Суд викладав уже свій висновок щодо застосування статей 56, 357, 358 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у цій справі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Заявлені представником ОСОБА_1 клопотання задоволенню не підлягають з огляду на те, що як на підставу касаційного оскарження прокурор посилався на те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме статті 56, 357, 358 ЦПК України та статтю 23 Закону України «Про прокуратуру».

Верховний Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові, що була прийнята після ухвалення постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року. Тому немає підстав для закриття касаційного провадження відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги та відзивів на неї щодо суті спору Верховний Суд не оцінює з огляду на те, що предметом касаційного оскарження є процесуальна ухвала суду апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частини третя і четверта статті 406 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками касаційного розгляду справа передається на новий розгляд, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 - адвоката Палкіна Андрія Юрійовича про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, задовольнити.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2022 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк