КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/470/24-ц Головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

03 квітня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про залишення позову без розгляду з підстав того, що позовна заява ОСОБА_1 є сфальсифікованою, а її пред`явлення до суду не відповідає особистому волевиявленню позивачки.

Відповідач стверджував, що позов підписаний іншою сторонньою особою, оскільки ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , 2012 року народження, та ОСОБА_4 , 2014 року народження, 08 листопада 2023 року перетнула державний кордон України з Угорщиною в пункті пропуску Лужанка Берегівського району Закарпатської області та проживає на території Республіка Словенія, що унеможливлює її особисте звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, який датований 28 грудня 2023 року і відправлений з поштового відділення Укрпошти у м. Києві.

На підтвердження своїх доводів відповідач долучив до вказаного клопотання висновок експерта Львівського НДІСЕ за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи від 15 березня 2024 № 901-Е.

Представник позивачки - адвокат Ларичев В.В. заперечував проти клопотання про залишення позову без розгляду, посилаючись на те, що позовна заява була підписна власноручно ОСОБА_1 та передана нею адвокату для подання до суду, тому пред`явлення в суді вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю та стягнення аліментів з батька є свідомим волевиявленням позивачки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Ларичева В.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що оскаржувана ухвала є незаконною, постановленою з грубим порушенням норм чинного законодавства, міжнародних та європейський норм права, спрямованою на умисне позбавлення її доступу до правосуддя та перешкоджанні у реалізації права на справедливий суд.

Позовну заяву ОСОБА_1 особисто підписала та передала своїми знайомими, що їхали до України в м. Київ, адвокату Ларичеву В.В., з яким раніше було укладено договір про надання правової допомоги та який відправив позов засобами поштового зв`язку на адресу Печерського районного суду м. Києва.

Однак, суд не врахував особисті пояснення позивачки щодо обставин підписання нею позовної заяви та її підтвердження власного волевиявлення на звернення до суду, яке перш за все спрямоване на захист прав дітей, яких відповідач залишив без матеріального утримання.

Також суд першої інстанції безпідставно поклав в основу постановленої ухвали висновок експерта Львівського НДІСЕ за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 15 березня 2024 року за № 901-Е, який виконаний судовим експертом Савчук О.Ю. на замовлення відповідача.

У даному випадку дослідження копії (примірника) позовної заяви, яку начебто отримав ОСОБА_2 , не має та не може мати жодного відношення до розгляду справи, особливо, коли позивачка особисто підтвердила належність їй підпису та її волевиявлення.

Як зазначив Верховний Суд у подібних правовідносинах, цивільно-процесуальним законодавством не передбачено призначення та проведення експертизи для підтвердження належності підпису позивачу у позовній заяві (ухвала Верховного Суду від 15 лютого 2017 року у справі № 278/627/15-ц).

Окрім того, висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки підготовлений з порушенням істотних вимог щодо порядку проведення почеркознавчого дослідження.

В якості вільних зразків підпису ОСОБА_1 надано лише один документ - оригінал договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2020 року. Решта документів, в тому числі позовна заява є копіями, які не могли прийматися експертом до уваги відповідно до Закону України «Про судову експертизу», Інструкції щодо проведення судових експертиз. Експериментальні зразки підпису взагалі експертом у позивачки не запитувались.

При цьому, залишаючи позовну заяву без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, суд не з`ясував, у якої особи не було повноважень на подання позову і ким саме вона була подана. Натомість, такої підстави для залишення позову без розгляду, як не підписання позивачем копії (примірника) позовної заяви відповідача ЦПК України не містить.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу представника позивачки - адвоката Ларичева В.В. залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість, а також дотримання судом першої інстанції вимог частини другої статті 175 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК Україниз огляду на те, що позовна заява та додатки до неї не підписані ОСОБА_1 , що підтверджено висновком експерта від 15 березня 2024 року № 901-Е.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Ларичев В.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду без змін.

Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції,пославшись на пункт 2 частини першої статті 257 ЦПК України, виходив із того, що підпис у поданому позові про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів виконаний не позивачкою, що підтверджується наданим відповідачем висновком експерта, а пояснення представника позивачки не спростовують того факту, що позовна заява від імені ОСОБА_1 нею особисто не підписувалася.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 175 ЦПК України передбачено обов`язкові вимоги до змісту та оформлення позовної заяви, зокрема визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Абзацом 2 частини восьмої статті 43 ЦПК України визначено, що якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Таким чином, позовна заява має містити підпис позивача або його представника. При цьому, позовна заява має бути підписана власноручно, відтворення підпису за допомогою факсиміле або інших технічних засобів відтворення зображення підпису процесуальним законом не допускається.

Підстави для залишення позову без розгляду встановлені статтею 257 ЦПК України.

Так, відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, при повторній неявці сторін.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції на підставі наданого ОСОБА_2 висновку експерта Львівського НДІСЕ за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи від 15 березня 2024 № 901-Е, встановив, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані після друкованого тексту «28 грудня 2023 року» та перед друкованим текстом « ОСОБА_1 » у примірнику позовної заяви про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів від 28 грудня 2023 року, адресованої Печерському районному суду м. Києва, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , районний суд застосував положення пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, не звернувши увагу на те, що вказана норма не стосується пред`явлення позову позивачем, а поширюються на випадки, коли позов подається особою, в інтересах іншої заінтересованої особи, без наявності повноважень на ведення справи.

Поклавши в основу свого рішення висновок експерта від 15 березня 2024 року № 901-Е, суд першої інстанції не врахував письмові пояснення самої ОСОБА_1 від 29 квітня 2024 року про те, що позовну заяву вона особисто підписала та передала своїми знайомими адвокату Ларичеву В.В., з яким нею 21 грудня 2023 року було укладено договір про надання правової допомоги та який 29 грудня 2023 року відправив позов засобами поштового зв`язку на адресу Печерського районного суду м. Києва.

Позивачка підтвердила своє власне волевиявлення на звернення до суду із вказаним позовом про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, підтримання нею заявлених позовних вимог, вчинення інших процесуальних дій, направлених на доведення обставин, на які вона посилалась в обґрунтування цих вимог.

Крім того, у підготовчих засіданнях 12 березня та 30 квітня 2024 року брав участь представник позивачки - адвокат Ларичев В.В., повноваження якого підтверджуються належно оформленим ордером на надання правничої допомоги у Печерському районному суді м. Києва.

Однак, суд першої інстанції поясненням позивачки та її представника належної оцінки не надав, натомість зазначив, що відсутні підстави вважити, що позовна заява скріплена власноручним підписом ОСОБА_1 з огляду на висновки судової почеркознавчої експертизи, проведеної на замовлення відповідача.

Суд не звернув уваги на те, що за змістом частини другої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, проте в даному випадку підпис особи на позовній заяві не входить до предмета доказування.

При цьому позивачка не була повідомлена про проведення вказаної експертизи та не брала участі при її проведенні, не надавала експерту необхідні для проведення експертизи документи та від неї не відбиралися вільні та умовно вільні зразки підпису.

За таких обставин суд мав критично оцінити висновок почеркознавчої експертизи та виходити з того, що позов подано особисто позивачкою, а не іншою особою (представником) без відповідних на це повноважень.

Під час розгляду апеляційної скарги представник позивачки пояснив, що ОСОБА_1 особисто підписувала позовну заяву, надавала свої пояснення суду першої інстанції, приймала участь в судових засіданнях через уповноваженого представника, оскільки наразі перебуває за кордоном.

У разі виникнення сумніву в суду першої інстанції щодо дотримання форми позовної заяви та підписання її позивачкою чи її представником, процесуальний закон передбачає право суду залишити позовну заяву без руху в порядку, передбаченому статтею 185 ЦПК України.

Разом з тим, суд таку ухвалу не постановив, а на підставі сумнівного висновку експерта, якому відповідач на власний розсуд надав декілька зразків (не відомо чи на них взагалі містився підпис позивачки), безпідставно вважав доведеним факт того, що підпис на позовній заяві позивачці не належить.

Залишення позовної заяви без розгляду у даній справі на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, попри заяви ОСОБА_1 та її представника щодо особистого волевиявлення позивачки на подання такої позовної заяви та її власноручного підписання ОСОБА_1 , є проявом формалізму, який обмежує право особи на розгляд її справи судом.

Колегія суддів зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У пункті 36 рішення «Беллет проти Франції» (Bellet v. France, заява № 23805/94) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Крім того, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78), пункт 96 рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

Проте, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментівбез розгляду з мотивів не підписання позивачкою цього позову, суд першої інстанції зазначеного вище до уваги не взяв, а його висновки про не підписання позовної заяви та додатків до неї власноручним підписом позивачки не ґрунтуються на обставинах процесуальних відносин сторін, зокрема, відповідному волевиявленню позивачки на звернення до суду з таким позовом.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, суд першої інстанції безпідставно встановив, що підписання позовної заяви ОСОБА_1 відбулося не власноручним підписом позивачки в розумінні приписів статті 175 ЦПК України та не вважається підтвердженням волі останньої на настання відповідних правових наслідків за позовом саме на час ініціювання судового розгляду.

Таким чином, у даному випадку залишення позовної заяви без розгляду з підстав, наведених в оскаржуваному судовому рішенні, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивачки на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в спірних правовідносинах.

Отже, у суду першої інстанції не було достатніх і обґрунтованих підстав залишати позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, останній належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому за наведених вище підстав оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачкою у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 квітня 2024 року скасувати, справу № 757/470/24-ц направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній