провадження № 22-ц/824/172/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Свистулою Дар`єю Андріївною, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за борговими розписками,-

В С Т А Н О В И В:

14 листопада 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Свистула Дар`я Андріївна подала до Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 21 518 086,01 грн за борговими розписками від 14 липня 2017 року, 19 квітня 2018 року, 14 листопада 2018 року, 15 листопада 2018 року.

До позовної заяви представник ОСОБА_1 - адвокат Свистула Дар`я Андріївна долучила заяву про забезпечення позову, у якій просить суд:

- вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам, та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, іншим суб`єктам державної реєстрації в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», які мають відповідні повноваження щодо внесення будь-яких відомостей та/або змін з будь-яких питань до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань приймати рішення про державну реєстрацію змін, здійснювати державну реєстрацію змін, здійснювати та (або) проводити реєстраційні дії та вносити до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідні записи, що стосуються зміни розміру статутного капіталу; зміни перерозподілу часток учасників (засновників); зміни складу учасників (засновників) щодо юридичних осіб, де засновником та/або кінцевим беніфіціаром є ОСОБА_2 ;

- вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам, та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, іншим суб`єктам державної реєстрації), органам Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок, Центрам надання адміністративних послуг вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна, часток в нерухомому майні, а саме частці квартири, що є об`єктом спільної часткової власності, земельних ділянок що належать на праві власності ОСОБА_2 ;

- вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам, та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, іншим суб`єктам державної реєстрації), Центрам надання адміністративних послуг, сервісним центрам МВС вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортних засобів (автомобілів) що належать на праві власності ОСОБА_2 .

Мотивуючи заяву про забезпечення позову представниця позивачки посилається на те, що існує велика вірогідність того, що боржник відчужить свої майнові права на нерухоме та рухоме майно, корпоративні права, шляхом продажу своїх часток у товариствах, де він здійснює підприємницьку діяльність. Такі дії можуть бути вчинені для приховування його майнового стану та фінансової можливості виконати свої боргові зобов`язання перед позивачем за розписками. Тому незабезпечення позову може суттєво ускладнити та зробити неможливим виконання рішення по справі в майбутньому. Так як відповідач повинен повернути позивачу значну суму коштів за розписками, що тривалий час ним не виплачувалась, а майно боржника, яке могло б слугувати забезпеченням суми боргу, наразі може бути реалізовано його власником усілякими можливими способами.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представниці позивачки ОСОБА_1 - Свистули Дар`ї Андріївни про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за борговими розписками.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 - адвокат Свистула Дар`я Андріївна 04 грудня 2023 року подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Підтримавши доводи заяви про забезпечення позову, представник апелянта вказала, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду заяви та не дослідив викладені у заяві обставини, що призвело до помилкових висновків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Свистулою Дар`єю Андріївною, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за борговими розписками, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Трощинська Світлана Михайлівна вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року на ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторони відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що представницею позивачки помилково ототожнено поняття реєстраційних дій щодо майна з правами власника щодо належного йому майна, зокрема розпорядженням. Заборона вчинення реєстраційних дій з майном відповідача, у зазначений спосіб, не буде спрямована на запобігання заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі та не забезпечить у подальшому реалізації прав позивача щодо реального виконання позитивно прийнятого рішення, що свідчить про неефективність обраного виду забезпечення позову. Обраний вид забезпечення позову у відповідній мірі буде порушувати охоронювані законом інтереси осіб, що не є учасниками судового процесу, проте є співвласниками майна з відповідною часткою ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі №753/22860/17 вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Тобто, необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову. Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 21 518 086,01 грн. за борговими розписками від 14 липня 2017 року, 19 квітня 2018 року, 14 листопада 2018 року, 15 листопада 2018 року, що складається з: 210 000 доларів США, що еквівалентно 7 568 946 гривень - сума основного боргу за розписками; 173 712 доларів США, що еквівалентно 6 261 032,13 гривень - щомісячна сума трьох відсотків за користування грошовими коштами; 1 236 595,07 гривень - 3 % річних за період з 15 листопада 2020 року по 07 листопада 2023 року; 6 451 512,93 гривень - інфляційні втрати за період з 15 листопада 2020 року по 07 листопада 2023 року; судові витрати.

Із наданих суду стороною позивача доказів неможливо встановити, яким чином заборона вчиняти реєстраційні дії щодо рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 ; приймати рішення про державну реєстрацію змін, здійснювати державну реєстрацію змін, здійснювати та (або) проводити реєстраційні дії та вносити до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідні записи, що стосуються зміни розміру статутного капіталу; зміни перерозподілу часток учасників (засновників); зміни складу учасників (засновників) щодо юридичних осіб, де засновником та/або кінцевим беніфіціаром є ОСОБА_2 може гарантувати ефективний захист для позивача та виконання потенційного судового рішення, направленого на задоволення майнових вимог позивачки.

Отже, застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову не є співмірним позовним вимогам, та, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, буде порушувати охоронювані законом інтереси осіб, що не є учасниками судового процесу, проте є співвласниками майна з відповідною часткою ОСОБА_2 , зокрема впливати на їх господарську діяльність.

Доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить та зводиться лише до не згоди із ухвалою суду першої інстанції та тлумачення норм права на розсуд апелянта, що не може бути підставою для її скасування.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги процесуального права при його постановленні, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Свистулою Дар`єю Андріївною - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова