КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/584/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року місто Київ

справа №754/8484/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року, повний текст рішення складено 10 листопада 2023 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року, повний текст додаткового рішення складено 24 листопада 2023 року, ухвалені під головуванням судді Гринчак О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного торговельно-економічного університету про стягнення невиплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

стягнути з Державного торговельно-економічного університету на її користь суму недорахованої та невиплаченої заробітної плати за період лютого-березня 2023 року у розмірі 9462,6 грн.;

стягнути з Державного торговельно-економічного університету на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона в період з 01 грудня 2020 року по 31 березня 2023 року знаходилась у трудових відносинах та працювала за контрактом на посаді викладача кафедри іноземної філології та перекладу Державного торговельно-економічного університету.

Вказувала, що 31 березня 2023 року її було звільнено з Державного торговельно-економічного університету за власним бажанням та проведено остаточний розрахунок.

Зазначала, що відповідачем була нарахована та виплачена заробітна плата не в повному обсязі, а саме проведено розрахунок за лютий 2023 року за 64 відпрацьовані години, однак вона фактично відпрацювала 92 години, за березень 2023 року проведено розрахунок за 64 відпрацьовані години, однак позивачка відпрацювала 112 годин (включаючи лікарняний 40 годин), фактично вичитані аудиторні години.

Посилалась на те, що відповідно до посадового окладу - 8959 грн. за 64 години праці, сума однієї години праці складає 139,98 грн. Тобто, вона недоотримала - 52 * 139,98 = 7278,9 грн та надбавку 30% за стаж роботи - 7278,9 + 2183,6 = 9462,6 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року заяву Державного торговельно-економічного університету про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного торговельно-економічного університету витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Компенсовано Державному торговельно-економічному університету за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені витрати, пов'язані з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 6000 грн.

В іншій частині заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що у неї з відповідачем були трудові відносини згідно контракту за основним місцем роботи. Її навчальне навантаження на 2022-2023 навчальний рік складало 600 годин (300 годин на перший семестр, та 300 годин на другий семестр).

Вказувала, що вона уклала з відповідачем додаткову трудову угоду на умовах погодинної оплати навчального навантаження, яка мала мати місце у період з травня по червень 2023 року, після виконання основного штатного навчального навантаження. Така додаткова угода не виконувалася, оскільки вона звільнилася 31 березня 2023 року. Однак, копія додаткової трудової угоди не була надана їй при укладенні, а також не була надана суду.

Зазначала, що у лютому i березні 2023 року вона працювала лише на підставі контракту за основним місцем роботи.

Посилалась на те, що згідно контракту, її робочий час становить 36 годин на тиждень, тобто144 годин на місяць, 60 з яких становить щомісячне виконання навчального навантаження та оплачується за посадовим окладом. Відпрацьовані години навчального навантаження не можуть зараховуватися за інші види роботи, такі як методична, наукова, та організаційна.

Вказувала, що відпрацювання нею 92 годин навчального навантаження у лютому 2023 року та 72 години навчального навантаження у березні 2023 року, підтверджується журналом обліку виконання навчальної роботи науково- педагогічними працівниками на 2022-2023 роки.

Зазначала, що суд першої інстанції не дослідив чи фактично існувала у відповідача крайня необхідність звертатися за наданням правової допомоги до адвоката та не дослідив розмір заявлених витрат на оплату правової допомоги.

02 лютого 2024 року від відповідача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній вказував на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, просив рішення та додаткове рішення залишити без змін.

19 лютого 2024 року позивач подала відгук на відзив.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вказаних підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутнсоті підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Київського національного торговельно-економічного університету №1318-к по особовому складу за рахунок НОМЕР_1 від 30 листопада 2020 року продовжено трудові відносини з ОСОБА_1 , як такою, що обрана за конкурсним відбором на посаді викладача кафедри іноземної філології та перекладу з 01 грудня 2020 року по 30 червня 2023 року на умовах контракту.

01 грудня 2020 року між відповідачем та позивачем укладено контракт з науково-педагогічним працівником № 89 , за умовами якого робочий час науково-педагогічного працівника на 1 ставку становить 36 год на тиждень та включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи, види та норми часу яких встановлюється вченої радою Університету. Невід`ємною частиною контракту є Перспективний план діяльності науково-педагогічного працівника (п.п.1.1, 1.2 контракту).

Відповідно до розподілу навчальної роботи в годинах кафедри іноземної філології та перекладу на 2022/2023 навчальний рік для ОСОБА_1 було передбачено 600 годин на рік, з яких 300 годин були передбачені на перший семестр та 300 годин на другий семестр. При цьому, у другому семестрі передбачено 280 годин - проведення практичних занять, 5 годин - проведення семестрових консультацій та 15 годин - проведення семестрових екзаменів.

Згідно з індивідуальним планом роботи науково-педагогічного працівника ОСОБА_1 на 2022/2023 навчальний рік, максимальне навчальне навантаження науково-педагогічного працівника університету не може перевищувати 600 годин на рік на одну ставку.

Згідно з графіком відпусток від 02 грудня 2022 року позивачу була надана щорічна відпустка з 28 грудня 2022 року по 24 січня 2023 року на 28 календарних днів.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача, чергова відпустка була частково скасована у період з 05 січня 2023 року по 13 січня 2023 року на підставі наказу від 30 січня 2023 року.

Після завершення відпустки позивач приступила до виконання своєї роботи.

ОСОБА_1 також перебувала на лікарняному у періоди з 01 березня 2023 року по 10 березня 2023 року.

Відповідно до службової записки №6 від 01 березня 2023 року відбувся розподіл навантаження позивача у зв`язку з перебуванням на лікарняному, а саме були проведені заміни 36 годин її практичних занять за 01 березня 2023 року, 03 березня 2023 року, 07 березня 2023 року, 08 березня 2023 року.

З журналу обліку виконання навчальної роботи науково-педагогічними працівниками на 2022/2023 навчальний рік вбачається, що ОСОБА_1 проведено:

- за серпень 2022 року - 24 год., за вересень 2022 року - 88 год., за жовтень 2022 року - 84 год., за листопад-грудень 2022 року - 104 год.; а всього за І семестр: 300 год, в т.ч. практичних занять 280 год., іспитів - 20 год.;

- за січень 2023 року - 8 год., за лютий 2023 року - 92 год., за березень 2023 року 72 годин практичних занять, випало на лікарняний 40 годин практичних занять, всього за березень 2023 року 112 год., а всього за ІІ семестр - 212 год.

Тобто, навчальне навантаження позивача за період 2022/2023 навчальний рік становить 512 годин (з урахуванням 40 год. лікарняного за березень 2023 року).

Відповідно до журналу обліку виконання навчальної роботи на умовах погодинної оплати праці на 2022/2023 навчальний рік щодо викладача ОСОБА_1 позаштатне навантаження позивача не виконувалось.

Наказом відповідача №272-к по особовому складу за рахунок НОМЕР_1 від 31 березня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з посади викладача кафедри іноземної філології та перекладу 31 березня 2023 року за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України. Наказано виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 48 календарних днів (в тому числі 9 календарних днів за період роботи з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2022 року та 39 календарних днів за період роботи з 01 вересня 2022 року по 31 березня 2023 року).

До службової записки №12 від 03 квітня 2023 року внесено зміни у розподілі чисельності та навчальному навантаженні науково-педагогічного персоналу та переведено 88 годин кафедри іноземної філології та перекладу зі штатного навантаження до погодинного із другого семестру 2022-2023 навчального року у зв`язку із припиненням трудової діяльності викладача ОСОБА_1 у Державному торговельно-економічному університеті від 01 квітня 2023 року.

Згідно зі статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 20 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.

Частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.1 ст.53 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність.

Частинами першою, другою статті 56 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що робочий час науково-педагогічних працівників становить 36 годин на тиждень (скорочена тривалість робочого часу). Робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Норми часу навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи визначаються закладом вищої освіти. Максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік.

Відповідно до п.21.1 Положення про організацію освітнього процесу студентів, затвердженого вченою радою ДТЕУ від 02 лютого 2022 року (протокол № 1, п. 6), введеного в дію наказом ДТЕУ від 03 лютого 2022 року №45, робочий час науково-педагогічного працівника ДТЕУ регламентується Кодексом законів про працю України, Законом України «Про вищу освіту» та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до п.21.3 Положення робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків, передбачених контрактом та індивідуальним планом роботи.

Згідно з п.21.5 Положення максимальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік та до 240 годин на умовах погодинної оплати праці.

Відповідно до п.21.7 Положення розподіл навчального навантаження між науково-педагогічними працівниками здійснюється з урахуванням посади, наукового ступеня, вченого звання, рівня кваліфікації, досвіду роботи, обсягів методичної, наукової, організаційної та інших видів робіт кафедри, факультету, університету. Планування та облік навчального навантаження здійснюється за нормою часу, що відповідає астрономічній годині (60 хв), крім аудиторних (лекційних, семінарських, практичних, лабораторних) занять, де академічна година обліковується астрономічна.

Пунктом 21.9. Положення визначено, що зміни обсягу навчального навантаження науково-педагогічного працівника, що виникли з об`єктивних причин (хвороба, тривале відрядження, позапланове стажування тощо), оформлюють наказом та включають до індивідуального плану роботи.

Відповідно до п.5.6. Правил внутрішнього розпорядку в ДТЕУ тривалість робочого часу для науково-педагогічного персоналу (професорсько-викладацького складу) з одним вихідним днем - 36 годин на тиждень.

Згідно з п.4.2.3. Колективного договору ДТЕУ тривалість робочого часу для науково-педагогічних працівників - 36 годин на тиждень.

Відповідно до умов п.1.1 Контракту з науково-педагогічним працівником (позивачем) робочий час науково-педагогічного працівника на 1 ставку становить 36 год на тиждень та включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи, види та норми часу яких встановлюється вченої радою Університету.

Частиною 1 статті 50 КЗпП України передбачено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно до планів навчального навантаження позивачу на 2022/2023 навчальний рік було передбачено 600 годин. При цьому, робочий час позивача як науково-педагогічного працівника не обмежувався виключно проведенням практичних завдань, оскільки навчальне навантаження є лише однією із складових роботи науково-педагогічного працівника.

У зв`язку з написанням позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, навчальне навантаження ОСОБА_1 було перераховане та встановлене в межах 512 годин.

Відповідно до звіту про виконання штатного навантаження позивача, останньою у 2022/23 навчальному році було виконано навчальне навантаження у межах 472 годин, що пропорційно до відпрацьованого часу не перевищує встановлений максимальний розмір у 600 годин на навчальний рік. У зв`язку з перебуванням позивача у березні 2023 року на лікарняному відповідач перерозподілив зазначене навантаження на інших працівників, які виконали навчальне навантаження у зазначений період.

Таким чином, позивач не надала доказів того, що її навантаження перевищило встановлений максимальний розмір у 600 годин на навчальний рік (який було змінено на 512 год.), як і не надала доказів того, що вона виконувала роботу на умовах погодинної оплати праці.

Оплата праці науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (зі змінами), наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року №557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», постанови Кабінету Міністрів України від 23 січня 2019 року №36 «Про підвищення посадових окладів науково-педагогічних працівників».

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року №557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» науково-педагогічним працівникам вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації для викладача встановлено тарифний розряд 16.

Як вбачається з довідки про розмір місячного заробітку ОСОБА_1 , викладача кафедри іноземної філології та перекладу ДТЕУ, позивачу встановлено посадовий оклад коштом загального фонду держбюджету - 8959,00 грн., надбавка за вислугу років коштом загального фонду держбюджету (30% від посадового окладу) - 2687,70 грн., надбавка за складність, напруженість у роботі коштом спеціального фонду держбюджету - 1200,00 грн., разом місячний заробіток становить 12846,70 грн.

Також з розрахункових листів за лютий та березень 2023 року вбачається, що нарахування заробітної плати позивачу відповідачем проводилось на основі посадового окладу з урахуванням наведених надбавок.

Посилання позивача на те, що її посадовий оклад у розмірі 8959,00 грн. встановлено за 64 години праці не відповідає умовам контракту, оскільки трудовим договором між сторонами визначено, що робочий час науково-педагогічного працівника на 1 ставку становить 36 годин на тиждень, а максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік.

З пояснень відповідача вбачається, що фактично навчальне навантаження позивача було розраховано з того, що остання пропрацювала 8 місяців у 2022/2023 навчальному році. Решта робочого часу була відведена позивачу для здійснення методичної, організаційної та наукової роботи.

Згідно зі статтею 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

З розрахункового листа за березень 2023 року вбачається, що позивачу нараховано посадовий оклад, лікарняний лист у зв`язку з хворобою, надбавка за вислугу років, надбавка за складність, напруженість у роботі коштом спеціального фонду держбюджету, премія за здобутки в організації навчального процесу та компенсація невикористаної відпустки, а загалом перераховано кошти в сумі 31076,29 грн., що ОСОБА_1 не заперечується.

Оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем проведено з позивачем повний розрахунок при звільненні, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача суми недорахованої та невиплаченої заробітної плати за період лютого-березня 2023 року задоволенню не підлягає.

Оскільки вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідною від вимоги про стягнення з відповідача суми недорахованої та невиплаченої заробітної плати, а відтак суд першої інстанції вірно відмовив у її задоволенні.

Доводи позивача, викладені у відгуку на відзив відповідача про те, що укладений між нею та відповідачем контракт на визначений термін замість трудового договору на невизначений термін, укладено із грубим порушенням ст.62 КЗпП України з постійним перевищенням часів надурочної роботи, яку не оплатили є погіршенням становища працівника, що є підставою для визнання контракту недійсним, колегія суддів відхиляє, оскільки вимоги про визнання контракту недійсним не є предметом даного спору.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги на рішення не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Ухвалюючи додаткове рішення від 20 листопада 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги Державного торговельно-економічного університету про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. є обгрунтованими, реальними та підтверджуються матеріалами справи, частина з яких підлягає стягненню з позивача у розмірі 6000 грн., а іншу частину у розмірі 6000 грн. слід компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (за вимогу щодо якої позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Посилання суду першої інстанції на наявність підстав для звільнення позивача від сплати судових витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн. відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» є необґрунтованими, так як відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» саме від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі -у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При цьому за змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких й належать витрати на професійну правничу допомогу.

Тобто сторона може бути звільнена лише від сплати судового збору.

Таким чином, додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, подаючи відзив на позовну заяву, відповідач вказував у ньому, що орієнтовні витрати на правову допомогу становлять 12000 грн., в які входять: збір доказів та вивчення судової практики - 4000 грн.; складання відзиву на позовну заяву - 6000 грн.; участь в судовому засіданні - 2000 грн.

03 листопада 2023 року відповідачемнадіслано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 754/8484/23, в якій відповідач просив стягнути з позивача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 12000 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування відповідачем надано копії: договору про надання послуг з адвокатської діяльності, укладеного між Державним торговельно-економічним університетом та АО «КЕЙС ЕНД ПАРТНЕРС ІНТЕРНЕШНЛ»; специфікації послуг; акту №9 приймання-передачі наданих послуг від 29 вересня 2023 року; платіжної інструкції від 02 жовтня 2023 року; акту №9 приймання-передачі наданих послуг від 02 листопада 2023 року.

17 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала клопотання про звільнення від витрат на правову допомогу, в якому просила відмовити відповідачу у стягненні з неї витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 12 000 грн., посилаючись на те, що справа про стягнення недорахованої та невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку є максимально простою і не потребує спеціальних знань у громадянина, тому витрата адвокатом Івасиним О.Р. 10 годин на збір доказів і 15 годин на складання відзиву на позовну заяву є безпідставною, необґрунтованою і це можна розцінити як дії, пов'язані з надмірним збагаченням. Вказувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, зважаючи на конкретні обставин справи та фінансовий стан обох сторін. Вважає, що покладення витрат на правову допомогу на неї є несправедливим.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції Українизакріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої -четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів також вважає необхідним зазначити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого фіксованого розміру погодинних ставок адвокатів сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми погодинних ставок адвокатів зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції відповідачем у розмірі 12000 грн. є завищеними.

Беручи до уваги заперечення позивача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, складність справи, яка є малозначною, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачу в суді першої інстанції, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених відповідачемв суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного торговельно-економічного університету понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 6000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву Державного торговельно-економічного університету про ухвалення додаткового рішення - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь Державного торговельно-економічного університету, місцезнаходження: місто Київ, вул. Кіото, 19, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

В іншій частині задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: