ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6586/24 Справа № 175/4316/19 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року та на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року в цивільній справі номер 175/4316/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правовідносин за договором кредиту припиненими та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правовідносин за договором кредиту припиненими та стягнення моральної шкоди, з урахуванням уточнених позовних вимог обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що на даний час між позивачем та відповідачем не існують невиконані зобов`язання, що підтверджується довідками відповідача: від 14.12.2011 року за №10.3.4.6/1-4183, відповідно до якої заборгованість позивача перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 16 лютого 2009 року №DNHPBL00000085 погашена у повному обсязі; від 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1687, відповідно до якої заборгованість позивача перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 17 вересня 2008 року №КТ 346Д погашена у повному обсязі; від 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1283, відповідно до якої заборгованість позивача перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 26 липня 2005 року №SADN6989 погашена у повному обсязі. Зазначені довідки мають дату, реєстраційний номер, підписані керівником відділення банку «Будинок Губернатора» та містять відбиток печатки вказаного відділення відповідача. Зазначені вище письмові докази підтверджують виконання зобов`язання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відповідачем на сьогоднішній день документально не підтверджено невиконання позивачем своїх зобов`язань за кредитними договорами. Вищезазначені факти також були встановлені Дніпровським апеляційним судом у постанові від 18 червня 2019 року у справі №201/7184/18.

Позивач вважає, що своїми діями банк завдав позивачу значної моральної шкоди, спричинив душевні страждання. Через такі дії відповідача у позивача виникають конфлікти в сім`ї, він повинен був докладати значних зусиль для додаткової організації свого життя.

Позивач просив суд визнати припиненими правовідношення за кредитними договорами: №SADN6989 від 26 липня 2005 року, №КТ 346Д від 17 вересня 2008 року; №DNHPBL00000085 від 16 лютого 2009 року, укладених між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» в порядку захисту прав споживачів та відшкодувати моральну шкоду, стягнувши з відповідача 25000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правовідносин за договором кредиту припиненими та стягнення моральної шкоди задоволено у повному обсязі.

Визнано припиненими правовідношення за кредитними договорами: №SADN6989 від 26 липня 2005 року, №КТ 346Д від 17 вересня 2008 року; №DNHPBL00000085 від 16 лютого 2009 року, укладених між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» ().

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір у розмірі 25000,00 гривень.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року виправлена допущена описка в тексті рішення від 28 лютого 2022 року, винесеного по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правовідносин за договором кредиту припиненими та стягнення моральної шкоди, та зазначено вважати вірним у тексті рішення розмір стягнення судового збору в розмірі 1609,20 грн.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року доповнено резолютивну частину рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року абзацом наступного змісту:

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 25000,00 (двадцяти п`яти тисяч) гривень.

Із вказаними рішенням та додатковим рішенням не погодився відповідач АТ КБ «ПриватБанк», подав 14 квітня 2022 року та 20 травня 2024 року апеляційні скарги, просив апеляційний суд скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року по цивільній справі №175/4316/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 28 лютого 2022 року є незаконним, суд першої інстанції неправильно витлумачив та застосував норми матеріального права, не об`єктивно, неповно та формально дослідив обставини справи.

Щодо наявності заборгованості за кредитним договором №SAMDN6989 від 26.07.2005 року свідчить той факт, що банк звертався до приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення заборгованості у безспірному порядку, та в подальшому нотаріусом вчинено такі виконавчі написи №488 від 21.01.2016 року, №228 від 25.01.2017 року. Про наявність заборгованості у ОСОБА_1 перед банком також свідчить і той факт, що 02.04.2015 року банк звернувся до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №SAMDN6989 від 26.07.2005 року.

Щодо заборгованості за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року свідчить той факт, що 28.03.2014 року на адресу позичальника, яка зазначена у кредитному договорі, банком було направлено претензію з повідомленням про наявність заборгованості за кредитними договорами та вимогою про її сплату. 01.08.2014 року банк також звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року. Банк звертався до приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення заборгованості у безспірному порядку, нотаріусом вчинено виконавчий напис №4639 від 25.05.2017 року. Виконавчий напис позивачем не було визнано таким, що не підлягає виконанню та він перебуває на виконанні у ВДВС ВП №54105746.

Щодо заборгованості позивача за кредитним договором №КТ-346Д від 17.09.2008 року свідчить той факт, що 01.08.2014 року банк звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості за кредитним договором №КТ-346Д від 17.09.2008 року.

Листи надані позивачем до позовної заяви не є первинними документами, що оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такі листи не є належними та допустимими доказами по справі. Підписант листів ОСОБА_3 не мав законних прав підписувати такі листи, крім того, на листах міститься печатка банку як Закрите акціонерне товариство, хоча станом на 2011 рік, банк вже змінив форму на Публічне акціонерне товариство, що викликає сумнів у достовірності та законності таких листів, з огляду на це банком вже проведено службове розслідування.

АТ КБ «ПриватБанк» не видавав ОСОБА_1 будь-яких довідок або листів, на які посилається позивач, щодо погашення в повному обсязі чи відсутності заборгованості за спірними кредитними договорами, інформація у наданих позивачем довідках не відповідає дійсності та є недостовірною.

Посилання суду першої інстанції на правову оцінку, надану Дніпровським апеляційним судом у постанові від 18.06.2019 року листам про начебто повне погашення заборгованості, як на преюдиціальні обставини встановлені судом, є помилковим та безпідставним.

Документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне i повне виконання умов кредитних договорів, зокрема погашення заборгованості, може бути виписка з рахунка позичальника.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано виписки з рахунків позивача, розрахунки заборгованостей та інші докази, які спростовують надані позивачем листи та постанову апеляційного суду, що свідчить про непогашення заборгованості за кредитними договорами позичальником.

07.12.2020 року напрямком «Служба безпеки» ГО проведено службову перевірку за №ZAKL-2020/1-7329920 відносно клієнта ОСОБА_1 за результатами якої встановлено, зокрема: факт видачі банком клієнту ОСОБА_1 довідок від 24.11.2011 року №10.3.8.2/3- 1283, від 24.11.2011 року №10.3.8.2/3-1687, від 14.12.2011 року №10.3.4.6/1-4183 про повне погашення заборгованості та прийнято рішення, що такий факт не знайшов свого підтвердження.

Підставою позову ОСОБА_1 є листи датовані 14.12.2011 року за №10.3.4.6/1-4183; 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1687; 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1283, тому про стан своїх прав та обов`язків позивач знав, ще з 2011 року, проте, з позовом до суду звернувся лише у листопаді 2019 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, тому суд першої інстанції повинен був застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» жодних дій, направлених на заподіяння моральної шкоди позивачу, не вчиняв, заявником зворотнього не доведено. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду, а також за наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Також, суддя Бойко О.М. не міг брати участь в розгляді цієї цивільної справи та підлягав відводу (самовідводу), оскільки наявні обставини, які викликають сумнів у його неупередженості та об`єктивності, оскільки він є стороною по багатьом судовим справам проти АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач не зареєстрував своє місце проживання, не надав відповідних документів визначених законом, а отже не підтвердив своїх доводів про місце перебування, проте суддя Бойко О.М., виходячи із суб`єктивних міркувань, визначив, що позивач відноситься до Дніпропетровського району без подання останнім належних доказів.

Незважаючи на початок війни та загрозу життю учасників судового процесу, суд першої інстанції розглянув справу без участі представника відповідача, який просив відкласти розгляд справи, ухвалив незаконне рішення, яким у незаконний спосіб припинив кредитні правовідносини боржника на значні суми, які фактично не були повернуті банку.

Наведені обставини свідчать про істотне порушення норм процесуального права суддею

Бойко О.М. під час здійснення правосуддя, що унеможливило у повній мірі реалізацію учасниками судового процесу у суді першої інстанції наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а також про порушення засад змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, що відповідно до підпунктів «а», «г» п. 1 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є підставами дисциплінарної відповідальності судді.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилання відповідача на те, що позивачем не доведено належними доказами місце свого перебування спростовується документами, які долучені до матеріалів справи.

Однак, з невідомих причин відповідач не вважає ані договір оренди житлового приміщення, ані попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна належними доказами тимчасового перебування позивача.

Відповідач ототожнює поняття «зареєстроване місце проживання» та «місце перебування», та доходить до помилковим висновків, посилаючись на те, що позивач на час звернення до суду не був зареєстрований за будь-якою адресою, що, взагалі, не має значення до розгляду справи, оскільки позивачем було подано позов за своїм місцем перебування, що відповідає вимогам закону.

Питання щодо підсудності вже було розглянуто судом апеляційної інстанції, про що винесено відповідну постанову, та повернуто справу до суду першої інстанції для подальшого продовження розгляду, про що зазначено у резолютивній частині постанови.

Питання щодо відводу головуючого судді Бойка О.М. при розгляді даної цивільної справи розглядалось іншим складом суду, і при розгляді даної заяви не було підтверджено наявність підстав для відводу судді, які визначені ст. 36 ЦПК України.

Відповідач, посилаючись в апеляційній скарзі на практику Європейського Суду з прав людини щодо питання неупередженості та об`єктивності суддів, у свою чергу не наводить належних та достатніх доказів наявності обставин, що викликають сумніви в неупередженості та об`єктивності судді Бойка О.М., а лише стверджує про те, що ОСОБА_4 , як фізична особа, колись звертався до суду з позовними заявами до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Зазначені відповідачем обставини ніяким чином не свідчать про заінтересованість, упередженість суду у даній справі.

Посилання відповідача на те, що оголошення воєнного стану є беззаперечною підставою для відкладення розгляду справи також не відповідає дійсності, що співпадає і з позицією Верховного Суду, оскільки відповідні зміни до ЦПК не вносились. А відтак, винесення 28.02.2022 року судом першої інстанції рішення у справі без участі сторін, не є порушенням норм процесуального права.

На даний час між позивачем та банком не існують невиконані зобов`язання, що підтверджується довідкою відповідача від 14.12.2011 року за №10.3.4.6/1-4183, від 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1687, від 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1283. Зазначені письмові докази підтверджують виконання зобов`язання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відповідачем на сьогоднішній день, документально не підтверджено невиконання позивачем своїх зобов`язань за кредитними договорами.

Вищезазначені факти також були встановлені Дніпровським апеляційним судом у постанові від 18 червня 2019 року у справі №201/7184/18.

Банком до суду апеляційної інстанції під час розгляду справи №201/7184/18 не подавалось будь-яких зауважень щодо вищезазначених довідок, у тому числі під час судового засідання.

Відповідачем не доведено належними та достатніми доказами наявність у позивача заборгованості, тому всі доводи банку про наявність у позивача непогашеної заборгованості за спірними договорами є необґрунтованими.

Надані відповідачем документи, як докази наявності заборгованості є фактично роздруківкою оборотів по карті, яка є оборотно-сальдовою відомістю за електронним платіжним інструментом. Досліджуючи її ні позичальник, пі суд, ні експерт не можуть визначити склад заборгованості в розрізі дат. Будь-якої первинної бухгалтерської документації до суду надано не було.

Матеріали службового розслідування було долучено відповідачем до матеріалів справи вже після закриття підготовчого провадження у справи, а, відтак, відповідачем було порушено процесуальні строки та порядок долучення доказів до матеріалів справи, визначений ЦПК. Також, вищезазначений документ є внутрішнім документом, який не може підтвердити чи спростувати факт підробки будь-якого документа, цей факт може бути встановлено лише експертизою.

Дії відповідача, направлені на стягнення з позивача неіснуючої заборгованості, та невизнання останнім виконання позивачем його кредитних зобов`язань, свідчать про наявність правових підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Сокуренко Є.С. доводи апеляційних скарг підтримав, просив рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Малега С.О. апеляційні скарги не визнала, просила їх відхилити, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції від 28 лютого 2022 року підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції від 19 квітня 2024 року підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 26 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір №SADN6989 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за умовами якого банк відкрив позивачу картковий рахунок та випустив платіжну карту - VISA INFINITE з кредитним лімітом 50000,00 доларів США на умовах, визначених договором (а.с. 14-14зв., том 1, 21-22, том 2).

17 вересня 2008 року між відповідачем та позивачем укладений договір №КТ- 346Д, відповідно до якого банк відкрив позивачу поновлювальну кредитну лінію з лімітом 250000,00 доларів США строком повернення до 17.09.2009 року (а.с. 10-13, том 1, 26-32, том 2).

16 лютого 2009 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №DNHPBL00000085, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2010 року у вигляді строкового кредиту шляхом видачі готівки через касу у розмірі 1113950,00 доларів США на цільові потреби зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (15-16зв, том 1, 34-37, том 2).

З листа від 05 квітня 2018 року вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогою про сплив позовної давності та застосування за спірними кредитними договорами від 26 липня 2005 року, від 17 вересня 2008 року та від 16 лютого 2009 року позовну давність, здійснивши списання решти заборгованості (а.с. 17, том 1).

Відповідно до довідок АТ КБ «ПриватБанк»:

за №10.3.8.2/3-1283 від 24.11.2011 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 26 липня 2005 року №SADN6989 погашена у повному обсязі;

за №10.3.8.2/3-1687 від 24.11.2011 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 17 вересня 2008 року №КТ 346Д погашена у повному обсязі;

за №10.3.4.6/1-4183 від 14.12.2011 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 16 лютого 2009 року №DNHPBL00000085 погашена у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, давши оцінку кожному аргументу, наведеному як у позові, так і у відзиві на позов, правильно застосувавши норми права, які підлягали застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Проте, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1609,20 грн.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Тому у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у виді судового збору.

Стосовно доводів апеляційної скарги про наявність у позивача заборгованості за кредитними договорами та неприйняття виданих банком довідок про погашення заборгованості за спірними кредитами, апеляційний суд виходить з наступного.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 2 Закону «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання

боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього

Кодексу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Судом встановлено, що 26 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір №SADN6989 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за умовами якого банк відкрив позивачу картковий рахунок та випустив платіжну карту - VISA INFINITE з кредитним лімітом 50000,00 доларів США на умовах, визначених договором.

17 вересня 2008 року між відповідачем та позивачем укладений договір №КТ- 346Д, відповідно до якого банк відкрив позивачу поновлювальну кредитну лінію з лімітом 250000,00 доларів США строком повернення до 17.09.2009 року.

16 лютого 2009 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №DNHPBL00000085, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2010 року у вигляді строкового кредиту шляхом видачі готівки через касу у розмірі 1113950,00 доларів США на цільові потреби зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до довідок АТ КБ «ПриватБанк»:

за №10.3.8.2/3-1283 від 24.11.2011 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 26 липня 2005 року №SADN6989 погашена у повному обсязі;

за №10.3.8.2/3-1687 від 24.11.2011 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 17 вересня 2008 року №КТ 346Д погашена у повному обсязі;

за №10.3.4.6/1-4183 від 14.12.2011 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору від 16 лютого 2009 року №DNHPBL00000085 погашена у повному обсязі;

Наведені довідки мають дату, реєстраційний номер, підписані керівником відділення банку «Будинок Губернатора» та містять відбиток печатки вказаного відділення відповідача АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджують факт відсутності заборгованості за вказаними спірними кредитними договорами.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що видані позивачу довідки не відповідають дійсності та є сфальсифікованими.

Будь-яких судових рішень, які набрали законної сили, про стягнення заборгованості з позивача за спірними кредитними договорами матеріали справи не містять.

Тому, подані банком розрахунки заборгованості по кредитним договорам апеляційний суд відхиляє, оскільки такі розрахунки не можуть слугувати належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення підсудності при розгляді справи, апеляційний суд також відхиляє такі доводи, оскільки ці питання були предметом дослідження суду апеляційної інстанції с ухваленням відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги щодо упередженості суду не знайшли свого підтвердження, тому не мають бути прийняті до уваги.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності до вимог, заявлених позивачем, апеляційний суд не приймає, оскільки матеріали справи не містять заяви відповідача про застосування строків позовної давності, а посилання на факт заявлення про застосування позовної давності представником відповідача в судовому засіданні від 28 грудня 2020 року не відповідає дійсності, оскільки представник банку не заявляв в судовому засіданні такого клопотання (а.с. 202, 203, том 3).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року, апеляційний

суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи наведені норми закону та фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги з цього питання заслуговують на увагу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року за неповним з`ясуванням обставин, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року в частині стягнення судового збору скасувати.

У стягненніз Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 25000,00 грн відмовити.

В інший частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» надодаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року задовольнити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 червня 2024 року.

Судді: