Справа №443/401/24
Провадження №2/443/256/24
РІШЕННЯ

іменем України

08 травня 2024 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Михайлюка Д.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування будинком та виселення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 , у якому просить припинити право користування та виселити без надання іншого житлового приміщення відповідача з будинку за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 19.05.1990 із відповідачем було укладено шлюб, після якого вони із відповідачем стали проживати у її діда з бабою у АДРЕСА_1 . 29.07.2005 право власності на зазначений будинок перейшло до неї на підставі договору дарування. 09.06.2006 у будинку було зареєстровано місце проживання відповідача в якості її чоловіка та їхнього неповнолітнього сина. Протягом 2007-2018 років її дід та баба, а також їхній із відповідачем син померли, і вони з відповідачем продовжили проживати у вказаному будинку. Однак нормального життя у них із відповідачем не склалось. 23.12.2022 Жидачівського районного суду Львівської області між ними було розірвано. 09.01.2024 за її заявою, як власника будинку, відповідача було знято із реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Проте відповідач продовжує проживати в її будинку, та на її прохання виселитись відповідає категоричною відмовою, чим порушує її права як власника. Більше того, відповідач постійно зловживає спиртними напоями, систематично спричиняє сварки, обзиває її нецензурними словами, застосовує щодо неї фізичне та психологічне насильство, виганяє з дому, зачиняє двері і не пускає до будинку. У зв`язку із такими діями відповідача, вона змушена була систематично викликати працівників поліції. За період з листопада 2022 року по січень 2024 року за фактами її побиття відповідачем, відносно останнього чотири рази порушувались кримінальні справи за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України. Вказані кримінальні провадження закривались Жидачівським районним судом Львівської області, у зв`язку із примиренням обвинуваченого із потерпілою, зокрема ухвалою від 03.01.2023 у справі №443/1530/22, від 07.03.2023 у справі №443/355/23, від 06.06.2023 у справі №443/1025/23, від 08.01.2024 у справі №443/2347/23. Ідучи на примирення , вона кожен раз сподівалася, що відповідач добровільно виселиться з будинку, та будь-які відносини між ними припиняться. Проте відповідач, з будинку не виселяється та продовжує її ображати, бити та виганяти з її будинку. Постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.01.2024 по справі №443/182/24 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.

Відповідач користувався її будинком із її згоди, як її чоловік під час дії сервітуту, який був припинений внаслідок розірвання шлюбу, що є підставою для припинення права користування відповідачем будинком, який на праві приватної власності належить їй. Оскільки їхній із відповідачем шлюб розірвано, відповідач перестав бути членом сім`ї, а відтак припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування будинком. Також зазначає, що вона є інвалідом 2 групи та має штучні тазо-бедренні суглоби в двох ногах. Систематичне побиття її відповідачем, дає її підстави для побоювання за стан свого здоров`я та життя.

За наведених обставин стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобом захисту її прав, з огляду на те, що вона періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується винесеними судовими рішеннями у кримінальних справах та справі про адміністративну відповідальність відповідача. Також слід врахувати наявність ризику, що в майбутньому насилля щодо неї з боку відповідача продовжуватиметься, якщо відповідач і надалі проживатиме у її будинку.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 01.03.2024 позовну заяву залишено без руху.

12.03.2024 позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 15.03.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 08.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задоволити.

Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги.

Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.38).

Заочним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 23.12.2022 у справі №443/1404/22, яке набрало законної сили 21.01.2023, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 19.05.1990 відділом реєстрації актів цивільного стану міста Калуша Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №258 (а.с.44-45).

ОСОБА_1 на праві приватної власності (1/1 частка) належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 29.07.2005 та довідкою Стрийського МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8173364 від 29.08.2005 (а.с.39-40).

Відповідно до довідки Журавненської селищної ради Львівської області №73 від 13.02.2024, житловий будинок у АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 (а.с.43).

Як видно з копії будинкової книги, у житловому будинку в АДРЕСА_3 , відповідач був зареєстрований, з 09.06.2006 року (а.с.41-42).

Згідно листа Журавненської селищної ради Львівської області №80/13-2102-26/вих-24 від 09.01.2024, який адресований ОСОБА_2 , останнього повідомлено, що 09.01.2024 року, останнього було знято з реєстрації місця проживання з адреси АДРЕСА_1 за заявою власника ОСОБА_1 .

Зняття здійснено відповідно до п.61 Постанови КМУ №265 від 07.02.2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» та ст.18 Закону України від 01.12.2021 року №1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (а.с.46).

Як вбачається із посвідчення серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , 1971 р.н., є інвалідом 2 групи (а.с.58).

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 03.01.2023 по справі №443/1530/22, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із примиренням з потерпілою та кримінальне провадження щодо нього закрито. Вказаною ухвалою суду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_2 обвинувачувався у тому, що 28.11.2022 приблизно о 23.00 год. знаходячись в приміщенні кухні у будинку по АДРЕСА_4 , під час словесного конфлікту із ОСОБА_1 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс останній один удар кулаком правої руки по животі, один удар правою ногою по лівій нозі, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді одного синця на животі та на лівій нижній кінцівці, що згідно висновку судово-медичної експертизи відноситься до легкого тілесного ушкодження (а.с.76).

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 07.03.2023 по справі №443/355/23, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Вказаною ухвалою суду від 07.03.2023 встановлено, що ОСОБА_2 обвинувачувався у тому, що 20.02.2023 приблизно о 21:00 год, перебуваючи в приміщенні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де під час словесного конфлікту зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 , який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень наніс останній два удари правою ногою по лівій нозі потерпілої. Внаслідок вчинення таких неправомірних дій ОСОБА_2 спричинив потерпілій ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді трьох синців в ділянці лівого стегна, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легкого тілесного ушкодження (а.с.77-78).

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 06.06.2023 по справі №443/1025/23, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Вказаною ухвалою суду від 06.06.2023 встановлено, що ОСОБА_2 обвинувачувався у тому, що 19.05.2023 приблизно о 19:00 год, перебуваючи в приміщенні літньої кухні за адресою: АДРЕСА_1 , де під час словесного конфлікту зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень наніс останній один удар кулаком правої руки в праву частину обличчя (щоку) та декілька ударів правою ногою по правій та лівій нозі потерпілої. У результаті вчинення таких неправомірних дій ОСОБА_2 спричинив потерпілій ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді синця на голові та по одному синцю на правій та лівій нижніх кінцівках, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легкого тілесного ушкодження (а.с.79-80).

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 08.01.2024 по справі №443/2347/23, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із примиренням з потерпілою та кримінальне провадження щодо нього закрито. Вказаною ухвалою суду від 08.01.2024 встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_2 обвинувачувався у тому, що 06.12.2023 приблизно о 20.00 год. знаходячись у будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту із ОСОБА_1 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс останній один удар правою ногою по її правій нозі та один удар правою ногою по лівій нозі потерпілої. Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_2 07.12.2023 близько 20 години, знаходячись у вищезгаданому будинку, під час словесного конфлікту із ОСОБА_1 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, наніс останній один удар сковорідкою по голові. Внаслідок вчинення таких неправомірних дій ОСОБА_2 спричинив потерпілій ОСОБА_1 тілесні ушкодження у виді рани в лобній ділянці зліва, синця на внутрішній поверхні середньої третини правого стегна та синця на зовнішній поверхні верхньої третини лівого стегна, що згідно висновку судово-медичної експертизи відноситься до легкого тілесного ушкодження (а.с.81).

Крім того, постановою Жидачіського районного суду Львівської області від 29.01.2024 року по справі №443/182/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень.. Даною постановою встановлено, що 26 січня 2024 року о 17:00 год., ОСОБА_2 перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 домашнє насильство, під час якого обзивав останню нецензурними словами, виганяв з будинку, чинив моральний та психологічний тиск (а.с.82-83).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права особи на житло.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).

Нормою частини 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно до частин 4, 5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом приписів статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Згідно з приписами частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Так, статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

Як встановлено судом, відповідач, після припинення сімейних відносин з позивачем, продовжує проживати у будинку, що на праві приватної власності належить останній, систематично порушує правила співжиття із позивачем, що підтверджується вищеописаними доказами, належних висновків після вжиття кожного із заходів не зробив та свою поведінку не змінив в кращу сторону, тобто такі не дали позитивного результату.

Таким чином, систематичне порушення відповідачем правил спільного проживання є достатньою підставою для того, щоб усунути позивачці перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом припинення правом користування житловим будинком, який належить їй на праві приватної власності, та виселення відповідача з цього будинку без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Оскільки, як зазначалось вище позивач є інвалідом 2 групи та звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211, 20 грн..

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування будинком та виселення задовольнити.

Припинити право користування та виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15 травня 2024 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка