ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року

м. Київ

справа № 199/955/23

провадження № 61-13039св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Дніпровська обласна прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Дніпровської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що прокуратурою міста Дніпропетровська відносно нього здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000090 від 28 листопада 2012 року за ознаками вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, а 12 червня 2013 року його було затримано в порядку статті 208 КК України та вручено підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України.

Крім того, 13 червня 2013 року йому було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 та частини другої статті 263-1 КК України.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2013 року відносно обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

06 вересня 2013 року прокурором м. Дніпропетровська складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003315 за його обвинувачення, справу направлено до суду.

29 січня 2014 року вироком Амур-Нижньодніпровського районного Дніпропетровська, який ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року позивача визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 263, частини другої статті 263-1 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Строк відбування покарання обчислювати з 12 червня 2013 року. 05 березня 2015 року ухвалою Менського районного суду Чернігівської області відносно позивача застосовано вимоги статті 82 КК України та його звільнено від подальшого відбування покарання.

24 березня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 25 червня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 залишив без змін.

24 березня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

26 травня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області скасував вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року, який ухвалою Дніпровського апеляційного суд від 08 лютого 2022 року залишено без змін, позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 263, частиною другої статті 263-1 КК України у зв`язку з недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення та виправдано.

Позивач стверджує, що безпідставне кримінальне переслідування, тривало з 12 червня 2013 року до 08 лютого 2022 року, тобто протягом 8 років 7 місяців 28 днів (103 місяці та 28 днів), що завдало йому моральної та матеріальної шкоди.

Із 14 червня 2013 року до 06 вересня 2014 року позивач утримувався під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)». Тримання його в умовах указаної установи було таким, що принижує його гідність, що з ним поводились всупереч нормам статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 204/4295/18 (провадження № 61-12877св19), позивач указував, що його касаційну скаргу частково задоволено, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року скасовано, стягнуто з держави України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка на його користь моральну шкоду у сумі 4 000,00 грн. Верховний Суд дійшов висновку, що у період з 14 червня 2013 року до 06 вересня 2014 року він тримався під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» в умовах, що принижували гідність, а поводження з ним під час тримання під вартою було таким, що суперечило вимогам статті 3 Конвенції.

05 березня 2019 року він звернувся до Європейського суду з прав людини зі скаргою, стверджуючи, що кримінальне провадження відносно нього розглядається поза розумним строком, тобто, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

06 лютого 2020 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Закутній проти України» (заява № 17843/19). У цій справі Європейський суд з прав людини констатував порушення його прав за пунктом 1 статті 6 та статтею 13 Конвенції у зв`язку з тим, що тривалість кримінального провадження відносно нього була несумісною з вимогою «розумного строку» і що він не мав ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим.

Крім того, згідно з висновком спеціаліста-психолога, складеного за результатами проведеної психологічної експертизи від 10 жовтня 2022 року, вартість моральної шкоди становить 3 500 000,00 грн, ураховуючи, що мінімальна заробітна плата відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» становила 6 700,00 грн, а грошовий вираз душевних страждань відповідно до експертного дослідження становить 500 мінімальних заробітних плат.

Враховуючи викладене, посилаючись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 500 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року, ухваленим у складі судді Демидової С. О., позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 696 151,61 грн у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував глибину моральних і душевних страждань позивача, період його перебування під слідством та судом, а саме 103 місяці та 28 днів, врахував конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності та дійшов висновку про визначення розміру відшкодування моральної шкоди з розрахунку 103 мінімальних заробітних плат за кожен повний місяць і за 28 дні. При цьому суд не врахував розрахунки проведеної за його замовленням експертизи, оскільки експерт, який надав відповідний висновок та зробив відповідні розрахунки не мав достатніх повноважень для проведення судової експертизи, яку суд зміг прийняти до уваги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року у частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 696 151,61 грн змінено, збільшено її розмір до 800 000,00 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погодився з її розміром. Не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що наданий позивачем висновок експерта-психолога є необґрунтованим та не може бути взятий до уваги.

Суд апеляційної інстанції врахував, що позивач довів і це підтверджено матеріалами справи, що очевидно порушено його нормальні життєві зв`язки, а також той факт, що було створено об`єктивні перешкоди в реалізації його особистих прав, свобод, інтересів, для відновлення яких потрібно докласти значні зусилля, тому суд дійшов висновку про те, що існують очевидні обставини для виходу за межі граничного мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, визначеного законодавством.

Керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачу відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи фактичні обставини справи, застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд апеляційної інстанції вважав за можливе збільшити розмір моральної шкоди з 696 151,61 грн до 800 000,00 грн.

Короткий зміст касаційних скарг

У вересні 2023 року Дніпровська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Подав клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2023 року касаційну скаргу представника Дніпровської обласної прокуратури залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпровської обласної прокуратури, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У жовтні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2024 року, у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 , справу призначено судді-доповідачу Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга Дніпровської обласної прокуратури мотивована тим, щосуд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21), від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18 (провадження № 61-13986св20), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 61-31839св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 61-12026св19).

Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги висновок, складений спеціалістом-психологом, який не є судовим експертом.

Звертає увагу, що на підставі судового рішення позивачу відшкодовано моральну шкоду.

Вказує, що обов`язок держави відшкодовувати громадянинові моральну шкоду у невиправдано великому розмірі не може стояти вище захисту незалежності та суверенітету держави від російської агресії.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд у оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 61-12026св19), від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 (провадження № 61-6127св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Заявник фактично не погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди, визначеним судом апеляційної інстанції. Вважає, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки наданим позивачем чисельним доказам з точки зору їх допустимості та достовірності. Суд апеляційної інстанції визнав належним та допустимим доказом висновок експерта-психолога, однак не взяв до уваги його розрахунки.

Суд не надав оцінку доводам позивача щодо його неналежного утримання в слідчому ізоляторі, перебування під час судових засідань у металевій клітці, умов його перевезень до суду під вартою в дні проведення засідань, необґрунтованого продовження тримання під вартою тощо.

Відзиви на касаційні скарги у визначений Верховним Судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У рамках кримінального провадження № 0000090 від 28 листопада 2012 року прокуратура м. Дніпропетровська здійснювала досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України.

12 червня 2013 року ОСОБА_1 вручено підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України.

12 червня 2013 року у рамках кримінального провадження № 0000090 від 28 листопада 2012 року ОСОБА_1 затриманий у порядку статті 208 КК України.

13 червня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 та частиною другою статті 263-1 КК України.

13 червня 2013 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відносно ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

03 вересня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених частиною статті 263, частиною другою статті 263-1 КК України.

06 вересня 2014 року прокурор м. Дніпропетровська склав та затвердив обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003315 від 12 червня 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 263, частиною другої статті 263-1 КК України, та направив обвинувальний акт до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

29 січня 2014 року вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 263, частиною другою статті 263-1 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Строк відбування покарання обчислювати з 12 червня 2013 року.

13 червня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок суду від 29 січня 2014 року залишено без змін.

05 березня 2015 року ухвалою Менського районного суду Чернігівської області відносно ОСОБА_1 застосовано вимоги статті 82 КК України та звільнено від подальшого відбування покарання.

24 березня 2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

25 червня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року залишено без змін.

24 березня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року та призначено новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

26 травня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 263, частиною другої статті 263-1 КК України у зв`язку з недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення та виправдано.

08 лютого 2022 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 06 лютого 2020 року у справі «Закутній проти України» (Заява № 17843/19) констатував порушення прав ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 6 і статтею 13 Конвенції у зв`язку з тим, що тривалість кримінального провадження відносно нього була несумісною з вимогою «розумного строку» і що він не мав ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Сума, що присуджена на користь заявника з держави Україна склала 900 Євро.

10 жовтня 2022 року, на підставі особистого звернення ОСОБА_1 , спеціаліст-психолог провів його психологічне обстеження та надав висновок експерта про те, що:

- внаслідок притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування органами досудового розслідування та прокуратури йому дійсно спричинені моральні страждання (моральна шкода);

- грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди), спричинених ОСОБА_1 внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності органами досудового слідства та прокуратури, можна визначити у розмірі від 3 225 000,00 грн до 3 500 000,00 грн;

- як окрему обставину, важливу для повноти відповіді на поставлені питання, необхідно зазначити, що психотравмувальна ситуація ще себе не вичерпала і продовжує свою дію. Відповідно, перелік стрес-факторів, виявлений обсяг та глибина моральних страждань (моральної шкоди), а також грошовий еквівалент цих моральних страждань (моральної шкоди) не є остаточними і встановлені на дату проведення дослідження.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року у справі № 204/4295/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року скасовано. Стягнуто з держави України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4 000,00 грн (провадження № 61-12877св19).

Верховний Суд у вказаній справі дійшов висновку, що тримання позивача в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було таким, що принижує його гідність протягом тривалого часу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Дніпровської обласної прокуратури задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає, доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), а саме: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й багатьох інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що урамках кримінального провадження № 0000090, внесеного до Єдиного державного реєстру досудового розслідування 28 листопада 2012 року, ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України.

Указане обвинувачення у подальшому змінювалося, склад злочину перекваліфіковувався. Відносно позивача застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у вересні 2014 року спрямований до суду.

Останнім вироком Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 263, частиною другою статті 263-1 КК України у зв`язку з недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення та виправдано.

Верховний Суд ураховує, що доводи касаційної скарги як представника прокуратури так і ОСОБА_1 стосуються лише розміру морального відшкодування, належного до стягнення.

Разом із цим, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 103 місяці та 28 днів.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судами правильно враховано вказаний строк перебування позивача під слідством та судом, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (6 700,00 грн), і встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 696 151,61 грн.

При цьому суди правильно зазначили, що визначений законом розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним, що гарантований державою.

Суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, змінюючи розмір суми відшкодування, визначений судом першої інстанції, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходячи із встановлених фактичних обставин цієї справи, справи № 204/4295/18, висновку спеціаліста-психолога, дійшов обґрунтованого висновку про збільшення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 до розміру 800 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції мав врахувати його доводи щодо його неналежного утримання в слідчому ізоляторі, умов його конвоювання та утримання під час судових засідань у суді, необґрунтованого продовження тримання під вартою тощо, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі, колегія суддів спростовує з огляду на постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 204/4295/18, якою встановлено факт неналежного утримання позивача в слідчому ізоляторі та рішення Європейського суду з прав людини від 06 лютого 2020 року у справі «Закутній проти України» (Заява № 17843/19), який констатував порушення прав ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 6 та статтею13 Конвенції.

При цьому колегія суддів враховує, що за результатами встановлених порушень прав позивача в частині його неналежного утримання в слідчому ізоляторі, умов його конвоювання та утримання під час судових засідань у суді, необґрунтованого продовження тримання під вартою позивачу вже присуджено відповідну сатисфакцію.

Апеляційний суд, не погодившись із висновком місцевого суду про те, що висновок експерта-психолога від 10 жовтня 2022 року є недопустимим, надав оцінку цьому доказу в сукупності з усіма іншими доказами з урахування конкретних обставин цивільної справи. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції відповідно до положень процесуального закону оцінив докази, а доводи сторін були заслухані.

Тому доводи касаційної скарги ОСОБА_1 у цій частині колегія суддів до уваги не приймає.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права при вирішенні спору, зокрема норми вищевказаного Закону та ЦК України, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Суди попередніх інстанцій, установивши всі фактичні обставини справи, правильно вважали, що позивачу було завдано моральну шкоду, останнім обґрунтовано обставини її завдання.

Надаючи оцінку доводам касаційних скарг Дніпровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, Верховний Суд наголошує, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19).

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), разом із іншим, вказано, що мінімальний розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням усіх обставин справи та доказової бази, обґрунтував збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Верховний Суд погоджується з такими висновками.

Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними. Із цих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційних скарг на відповідну судову практику Верховного Суду.

При вирішенні спору суд апеляційної інстанції правильно застосував правові висновки, викладені у Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 61-12026св19), від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 (провадження № 61-6127св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), на які як на підставу касаційного перегляду просисалися заявники у касаційних скаргах.

При цьому колегія суддів констатує, що судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

У цілому доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та Дніпровської обласної прокуратури зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо розміру стягненого відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявниками у касаційних скаргах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовної практики у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права. При цьому справа має принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Водночас не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що свідчать про існування виключної правової проблеми, судова практика щодо вирішення питань порушених заявником у клопотанні є однозначною, що свідчить про недоведеність заявником якісного показника виключності правової проблеми, а тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду потрібно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 410, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишити без задоволення.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Дніпровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець