Провадження № 2/554/1865/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.05.2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

Головуючого судді - Тімошенко Н.В.,

за участю секретаря судових засідань Михайленко К.О.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

позивач ОСОБА_3 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказав, що в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000390 від 17.02.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, за фактом можливого невиконання уповноваженою особою МВС України постанови Октябрського районного суду м. Полтави від18.10.2017 року, якою визнано протиправними дії міністерства внутрішніх справ України щодо повернення матеріалів на виплату ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги як інваліда 2-ї групи у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до Головного управління Національної поліції в Полтавській області та не належного їх розгляду Міністерством внутрішніх справ України, згідно з вимогами Постанови КМУ від 21.10.2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 року справа № 554/1177/17, яка набрала законної сили.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, щодо не прийняття рішення на виплату ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги, згідно вимог ПКМУ №850 та не прийняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи згідно вимог ПКМУ №850 по обставинам та порядку встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа №554/1177/17, яка набрала законної сили.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно ОСОБА_3 про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до ПКМУ №850 з урахуванням обставин встановлених судом.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно ПКМУ №850.

06.05.2022 року постановою слідчого Другого СВ ТУДБР, розташованого в м.Києві кримінальне провадження № 0000390 - закрито.

Позивач вказує, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2022 року вказану постанову слідчого Другого СВ ТУДБР, розташованого в м.Києві про закриття кримінального провадження № 0000390 скасовано повторно.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000390 проведено не повно, без з`ясування всіх обставин кримінального провадження.

Станом на час звернення до суду з відповідним позовом, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000390 не складено, прокурором не затверджено, підозрюваному не вручено та до суду не направлено.

Позивач вказує, що надмірна тривалість досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, неодноразові звернення, листи до органу досудового розслідування, неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані, призвело до його моральних страждань.

Ураховуючи викладене, позивач прохає відшкодувати за рахунок Державного бюджету на його користь майнову шкоду у розмірі 290000 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000000 грн., завдану останньому бездіяльністю працівників ТУДБР, розташованого в м.Києві.

Ухвалою суду від 02.11.2022 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

22.11.2022 року від представника відповідача ТУДБР, розташованого в м.Києві до суду надійшов відзив, в якому останній заперечує щодо задоволення позову, посилаючись на те, що доводи позивача щодо завдання йому шкоди є абсолютно необґрунтованими, а матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення його особистих немайнових прав, а отже заподіяння йому внаслідок протиправних дій ДБР моральної шкоди.

Крім цього, у разі задоволення вимог позивача в частині матеріальної шкоди, стягнення останньої призвело б до подвійної відповідальності, адже постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 р. вирішені ці позовні вимоги і судове рішення звернуто до виконання.

Ухвалою суду від 08.08.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує.

Представник відповідача - ТУДБР, розташованого в м.Києві у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючи на його необґрунтованість.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини письмовими доказами, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.10.2017 року у справі №554/5683/17 за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Головне управління Національної поліції в Полтавській області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення дій визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України, щодо повернення матеріалів на виплату ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги як інваліду 2-ї групи у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до Головного управління Національної поліції в Полтавській області та не належного їх розгляду Міністерством внутрішніх справ України, згідно з вимогами Постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа №554/1177/17, яка набрала законної сили.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, щодо не прийняття рішення на виплату ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги, згідно вимог ПКМУ №850 та не прийняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи згідно вимог ПКМУ №850 по обставинам та порядку встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2017 справа №554/1177/17, яка набрала законної сили.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно ОСОБА_3 про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до ПКМУ №850 з урахуванням обставин встановлених судом.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно ПКМУ №850.

Вказана постанова звернута до виконання (ВП №56466467).

За фактом невиконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 р. ТУ ДБР 17.02.2020 р. внесено відомості до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, провадження №0000390.

06.05.2022 року постановою слідчого Другого СВ ТУДБР, розташованого в м.Києві кримінальне провадження № 0000390 - закрито.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2022 року вказану постанову слідчого Другого СВ ТУДБР, розташованого в м.Києві про закриття кримінального провадження № 0000390 скасовано.

Станом на час звернення до суду з відповідним позовом, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000390 до суду не направлено.

Ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (стаття 1175 ЦК України).

Для застосування вказаних положень необхідні такі умови: а) завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта; б) визнання такого нормативно-правового акта незаконним та його скасування.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновками експертів.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, завдання шкоди та її розміру.

Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

При цьому, у відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач не довів суду факт нанесення йому матеріальної шкоди відповідачем, не надавши докази щодо кримінального провадження №0000390, що в свою чергу позбавляє суд можливості перевірити зв`язок між вказаним кримінальним провадженням та фактом бездіяльності ТУ ДБР.

Крім цього, у разі задоволення вимог позивача в частині матеріальної шкоди, стягнення останньої призвело б до подвійної відповідальності, адже постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 р. вирішені дані позовні вимоги і судове рішення звернуто до виконання.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині матеріальної шкоди недоведеними, необґрунтованими та безпідставними, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Сам факт тривалого досудового розслідування кримінального провадження не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000390 - триває.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

При цьому, позивачем не обґрунтована вимога в частині моральної шкоди саме в заявленому розмірі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини на які посилається позивач як на підставу своїх вимог є необґрунтованими, а тому позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно дост. 141 ЦПК Українита враховуючи, що позивач не справляє судовий збір у випадку, передбаченому п.13ст.2 Закону України «Про судовий збір», покладає судові витрати на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12,81,229,247,263-265,268,354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до Держави Україна, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 26, ;

відповідач: Державна казначейська служба України, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повне рішення проголошено 07.06.2024 року.

Суддя Н.В.Тімошенко