ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року

м. Київ

справа № 175/1005/22

провадження № 61-12030св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Озерянської Ж. М., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що30 квітня 2010 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2017 року. Після розірвання шлюбу, а саме з вересня 2018 року до квітня 2022 року, вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут.

Під час шлюбу та спільного проживання однією сім`єю у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із нею та перебувають на її утриманні.

За час шлюбу та спільного проживання ними придбано у спільну власність подружжя таке майно:

- земельну ділянку, загальною площею 0,0446 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0076, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- земельну ділянку, загальною площею 0,0441 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0012, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- житловий будинок, загальною площею 135 кв. м, житловою площею 61,6 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку загальною площею 0,1018 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0109, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- земельну ділянку загальною площею 0,036 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0124;

- земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0108, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 17 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- транспортний засіб «Nissan LEAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску;

- транспортний засіб «SKODA RAPID», 1.2 TSІ Седан -В, об`єм двигуна 1197 см. куб., 2017 року випуску.

З урахуванням зазначеного та заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вересня 2018 року до квітня 2022 року;

- у порядку поділу майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю визнати за нею та ОСОБА_2 право власності у рівних частках по 1/2 кожному на таке майно:

- земельну ділянку, загальною площею 0,0446 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0076, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- земельну ділянку, загальною площею 0,0441 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0012, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- житловий будинок, загальною площею 135 кв. м, житловою площею 61,6 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку загальною площею 0,1018 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0109, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- земельну ділянку загальною площею 0,036 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0124;

- земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0108, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 17 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- у порядку поділу майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право особистої приватної власності на транспортний засіб «Nissan LEAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску;

- у порядку поділу майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на транспортний засіб «SKODA RAPID», 1.2 TSІ Седан-В, об`єм двигуна 1197 см. куб., 2017 року випуску.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квітня 2019 року до квітня 2022 року.

Розділено нерухоме майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності кожного на:

- 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0446 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0076, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0441 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0012, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 135 кв. м. житловою площею 61,6 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частини транспортного засобу - автомобіля «Nissan LEAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 8 435,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 3 969,60 грн несплаченого позивачкою судового збору за подання позовної заяви майнового характеру та 496,20 грн за вимогу про встановлення факту спільного проживання.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, установивши, що сторони з 30 квітня 2010 року до 30 жовтня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, а з квітня 2019 року до квітня 2022 року проживали однією сім`єю, під час шлюбу придбали земельні ділянки та житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також під час спільного проживання придбали автомобіль «Nissan LEAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску, дійшов висновку про те, що вказане нерухоме та рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ земельних ділянок та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірне нерухоме майно придбано відповідачем 28 грудня 2020 року під час спільного проживання з позивачем однією сім`єю за кошти, отримані його сестрою ОСОБА_5 у кредит, що підтверджується копією кредитного договору від 24 грудня 2020 року № 422/0240, укладеного між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 ; договори купівлі-продажу від 28 грудня 2020 року укладені відповідачем в інтересах його матері ОСОБА_6 , погашення заборгованості відбувалося ОСОБА_5 за рахунок власних коштів, а позивачка не довела суду належними та допустимими доказами, що придбане спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Також суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що відповідач придбав автомобіль «SKODA RAPID»,2017 року випуску, 04 листопада 2017 року, тобто після ухвалення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області рішення від 30 жовтня 2017 року про розірвання шлюбу між сторонами, а тому цей автомобіль не може бути визнаним спільним сумісною власністю подружжя і, відповідно, відповідач не зобов`язаний доводити обставини придбання транспортного засобу за його особисті кошти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Алістратова О. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у поділі нерухомого майна подружжя, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , та в частині поділу транспортних засобів і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у порядку поділу майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, визнати права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках по 1/2 кожному на таке майно:

- земельну ділянку загальною площею 0,1018 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0109, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

- земельну ділянку загальною площею 0,036 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0124;

- земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0108, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 17 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності натранспортний засіб «Nissan LEAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску, а за ОСОБА_2 визнати право особистої приватної власності на транспортний засіб «SKODA RAPID», 1.2 TSІ Седан - В, об`єм двигуна 1197 см. куб., 2017 року випуску.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що шлюб, який розривається судом, припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу і з цим днем пов`язані для сторін всі наслідки розірвання шлюбу. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 21 листопада 2017 року. Отже, автомобіль «SKODA RAPID», який зареєстрований за відповідачем 04 листопада 2017 року, є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними, на що суди уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про те, що вказаний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний після розірвання шлюбу.

Позивач та відповідач окремо користуються відповідно зареєстрованим за кожним транспортними засобами, які є неподільні, тому у порядку поділу майна подружжя, що є їх спільною сумісною власністю, позивачка просила визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «Nissan LEAF», а за ОСОБА_2 -на автомобіль «SKODA RAPID».

Також суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що земельні ділянки та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які придбані відповідачем 28 грудня 2020 року, не є спільною сумісною власністю подружжя.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що вказане нерухоме майно придбано відповідачем під час проживання з позивачем однією сім`єю, відповідач визнав факт спільного проживання подружжя у період з квітня 2019 року до квітня 2022 року, на час придбання цього майна позивачка доглядала дочку сторін - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на придбання цього майна позивачка як дружина надавала відповідачу належним чином оформлену заяву про згоду на укладення договорів в інтересах сім`ї, а тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо поділу нерухомого майна, яке придбано відповідачем 28 грудня 2020 року, суди взяли до уваги показання свідків (сестри та матері відповідача) та пояснення відповідача, які спростовуються заявою позивачки про згоду на укладення договорів в інтересах сім`ї, та посилались на копію кредитного договору від 24 грудня 2020 року № 422/0240, який укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та сестрою відповідача - ОСОБА_5 , зі змісту якого не вбачається його цільового призначення. Будь-яких інших доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідач не надав.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник заявника зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/13796/20, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15- ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 755/2545/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16ц, судові рішення ухвалені з порушенням частини першої, третьої статті 411 ЦПК України.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ нерухомого майна, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2023 року ОСОБА_2 подав відзиви на касаційні скарги, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М. від 04 вересня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., від 09 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2024 року у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_8 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 квітня 2024 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2024 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 21 листопада 2017 року.

У період з квітня 2019 року до квітня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що визнав відповідач.

У сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 серпня 2013 року ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,0441 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0012, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 15 серпня 2013 року ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,0446 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:045:0076, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на цю земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 23 липня 2018 року зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 135 кв. м, житловою площею 61,6 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - декларація про готовність об`єкта до експлуатації серії ДП55 від 13 квітня 2016 року.

04 листопада 2017 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на транспортний засіб «SKODA RAPID» 1.2 TSІ Седан -В, об`єм двигуна 1197 см. куб., 2017 року випуску.

08 вересня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на транспортний засіб «Nissan LEAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 28 грудня 2020 року ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,1018 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0109, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку площею 0,036 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0124; земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:045:0108, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 17 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна вартість майна за укладеними договорами становить 197 411,18 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення в оскаржуваній частині не відповідають.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Щодо вирішення позовних вимог про поділ транспортних засобів

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що автомобіль «SKODA RAPID», 2017 року випуску, придбаний відповідачем після розірвання шлюбу, а тому є його особистою приватною власністю.

З таким висновком судів погодитись не можна з огляду на таке.

Момент припинення шлюбу у разі його розірвання визначено положеннями статті 114 СК України.

Відповідно до частини другої статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних вимог закону не звернули уваги на те, що автомобіль «SKODA RAPID», 2017 року випуску, придбаний ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 , так як 04 листопада 2017 року придбав спірний автомобіль, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2017 року про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 21 листопада 2017 року.

Отже, суди дійшли передчасного висновку про те, що вказаний автомобіль придбаний відповідачем після розірвання шлюбу з позивачкою, тому не є спільним сумісним майном подружжя, та фактичні обставини у справі не встановили, а саме не дослідили, чи доведено сторонами, за чиї саме кошти придбано вищезазначене рухоме майно, що впливає на правильність вирішення справи.

Верховний Суд зазначає, що метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є, зокрема, неподільні речі: автомобіль «SKODA RAPID» та автомобіль «Nissan LEAF».

Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.

Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності кожного на 1/2 частини транспортного засобу - автомобіля «Nissan LEAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та дійшли неправильного висновку про визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення його у спільній частковій власності сторін, оскільки залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.

Щодо вирішення позовних вимог про поділ земельних ділянок та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірне нерухоме майно придбано відповідачем за кошти, отримані його сестрою ОСОБА_5 у кредит, що підтверджується копією кредитного договору від 24 грудня 2020 року № 422/0240, укладеного між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 ; договори купівлі-продажу від 28 грудня 2020 року укладені відповідачем в інтересах його матері ОСОБА_6 , погашення заборгованості відбувалося ОСОБА_5 за рахунок власних коштів, а позивачка не довела суду належними та допустимими доказами, що придбане спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

З таким висновком судів погодитись не можна з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 28 грудня 2020 року, тобто під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу придбав нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: земельну ділянку площею 0,1018 га; земельну ділянку площею 0,036 га; земельну ділянку площею 0,1000 га та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 17 кв. м. Загальна вартість майна за укладеними договорами становить 197 411,18 грн.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19); пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21).

На спростування презумпції спільності майна подружжя ОСОБА_2 надав копію кредитного договору від 24 грудня 2020 року № 422/0240, який укладений між АТ «Державний ощадний банк України» та сестрою відповідача ОСОБА_5 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 210 00,00 грн на споживчі цілі (а. с. 46-57).

Посилаючись на те, що спірне нерухоме майно придбано відповідачем за кошти, отримані його сестрою ОСОБА_5 у кредит, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що кредитний договір від 24 грудня 2020 року № 422/0240 не містить умов щодо надання кредиту на придбання нерухомого майна, а саме: земельних ділянок та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, суди попередніх інстанції не надали належної правової оцінки письмовій згоді, яку ОСОБА_1 надала своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення вказаних договорів купівлі-продажу від 28 грудня 2020 року (а. с. 90)

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що набуття спірного нерухомого майна відбулось саме за кошти, отримані сестрою відповідача в кредит за вказаним кредитним договором.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок і житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та транспортних засобів підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, встановити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок і житлового будинкуз господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та транспортних засобів скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець