Єдиний унікальний номер: 379/205/24
Провадження № 2/379/128/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання Гопкало О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Таращі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю на одну третю частину житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

20.02.2024 представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Чайка О.В. звернулася до суду з даним позовом (а.с. 3-11), у якому прохала визнати за позивачкою право власності за набувальною давністю на одну третю частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 30,7 кв. м., допоміжною площею 19,1 кв.м.

В обґрунтування зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 , залишивши заповіт, посвідчений 18 грудня 1991 року у Веселокутській сільській раді Таращанського району Київської області, зареєстрований в реєстрі № 26, відповідно до якого все своє майно заповіла дітям: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Позивачка прийняла спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Таращанської державної нотаріальної контори. 25.03.2009 року державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори на ім`я позивачки було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на одну третю частки спадкового майна, яке складається із: цілого житлового будинку із глини, 1961 року побудови, житловою площею - 29,40 кв.м., (загальною площею 49,30 кв.м.), позначеного на плані під літерами «В/п», сараю літньої кухні, дерев`яного, позначеного на плані під літерою «Б», сараю дерев`яного, позначеного на плані під літерою «В», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Одна із сестер позивачки - ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийнявши спадщину. Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла її донька ОСОБА_3 та 21.07.2016 року приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області Овраменко Л.В. на ім`я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на одну третю частки вищевказаного житлового будинку, яка належала померлій ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25.03.2009 року ОСОБА_6 , державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області за реєстром № 973.

Відповідачка ОСОБА_2 після смерті матері спадщину не прийняла та не оформила за собою право власності на вказану у заповіті частину житлового будинку. Місце перебування відповідачки позивачці не відоме.

З моменту заселення позивачка постійно проживає в успадкованому будинку, господарює там, проводить капітальні та поточні ремонти виключно за свої кошти. Починаючи із 2009 року та станом на сьогодні позивачка відкрито й безперешкодно користується всім будинком, обробляє земельну ділянку біля нього та город. Факт відкритого і безперешкодного користування позивачкою будинком підтверджується довідкою №148-7-4 вих-23 від 10.08.2023 року, виданою Таращанською міською радою Білоцерківського району Київської області.

Оскільки на сьогодні немає правовстановлюючого документа на ім`я позивачки на одну третю будинку, яка неоформлена, хто є власником вказаної частки їй не відомо, протягом 14 років ніхто не заявляв своїх прав на вказану частину будинку, позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно ч.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно, не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п. 11 Постанови).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь - який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК є, зокрема, фізичні особи та юридичні особи.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

Наведена вище правова позиція щодо підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю наведена у постанові Великої Плати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.

Отже, ураховуючи вищевикладене, відповідно з висновками Великої Плати Верховного Суду у справі № 910/17274/17, за якими, зокрема, відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Крім того, за змістом частини 1 статті 344 ЦК добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Опираючись на сталу практику Верховного суду можна стверджувати, що для визнання права власності за набувальною давністю має бути сукупність обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, враховуючи, що позивачка добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно користуватися будинком, вважає, що суд має визнати за позивачкою право власності на одну третю його частину за набувальною давністю.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 110).

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Чайка О.В. у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених у позові, та надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно, про причину неявки суду не повідомила.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи належно повідомлена. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, обставини, викладені в позовній заяві, підтверджує (а.с. 78 і зворот).

Суд, заслухавши думку представника позивачки, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 17.08.1997 року померла мати сторін - баба третьої особи по справі ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Веселокутською сільською радою Таращанського району Київської області 19.08.1997 року (а.с. 89).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 18.12.1991 року секретарем виконавчого комітету Веселокутської сільської ради народних депутатів Київської області Шкільнюк С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 26, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в рівних частинах (а.с. 92).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме:

право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного пайового селянського підприємства «Веселий Кут» Веселокутська сільська рада Таращанського району Київської області, розміром 2,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало померлій ОСОБА_4 на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) Серії КВ № 0259816, виданого 30.04.1997 року Таращанською районною державною адміністрацією на підставі рішення № 125 від 24.03.1997 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 421 (а.с. 93 і зворот);

право на майновий пай у загальному пайовому фонді сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут» с. Веселий Кут Таращанського району Київської області, в сумі 2027 пайових грн, станом на 01.02.2000 року, що належало померлій ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) Серії КИ-ХХІІ № 2102151, виданого 14.08.2001 року відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 06.06.2001 року (а.с. 94);

цілий житловий будинок із глини, 1961 року побудови, житловою площею - 29,40 кв.м., (загальною площею 49,30 кв.м.), позначений на плані під літерою «А», погріб камінний, позначений на плані під літерами «в/п», сарай літню кухню, дерев`яний, позначений на плані під літерою «Б», сарай дерев`яний, позначений на плані під літерою «В», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належали померлій ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 05.11.1990 року Виконавчим комітетом Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області, на підставі рішення виконкому Таращанської районної ради Київської області за № 95 від 24.09.1990 року та зареєстрованого у Білоцерківському бюро технічної інвентаризації 05.11.1990 року за реєстровим № 13 та записаного у реєстрову книгу за № 1 (а.с. 98 100 і звороти).

Як вбачається з довідки № 38 від 12.03.2001 року, виданої виконкомом Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області, позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_2 після смерті їх матері ОСОБА_4 фактично на протязі шести місяців прийняли спадщину (а.с. 95).

09.06.1998 року ОСОБА_7 відмовилася від належної їй частини спадщини, яка залишилась після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_5 , подавши заяву до Таращанської нотаріальної контори через виконавчий комітет Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області, зареєстровану в книзі для запису нотаріальних дій за № 21 (а.с. 94 - зворот).

28.08.2001 позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_2 звернулися до державного нотаріуса Таращанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, право на земельну частку (пай) та право на майновий пай (а.с. 88 - зворот).

28.08.2001 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Бойко Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 2949, згідно якого нотаріус посвідчує, що на підставі заповіту, посвідченого Веселокутською сільською радою Таращанського району Київської області 18.12.1991, зареєстрованого в реєстрі за № 26, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є в рівних частках кожна її дочки: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного пайового селянського підприємства «Веселий Кут» Веселокутська сільська рада Таращанського району Київської області, розміром 2,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало померлій ОСОБА_4 на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) Серії КВ № 0259816, виданого 30.04.1997 року Таращанською районною державною адміністрацією на підставі рішення № 125 від 24.03.1997 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 421 (а.с. 96).

28.08.2001 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Бойко Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 2951, згідно якого нотаріус посвідчує, що на підставі заповіту, посвідченого Веселокутською сільською радою Таращанського району Київської області 18.12.1991, зареєстрованого в реєстрі за № 26, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є в рівних частках кожна її дочки: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: права на майновий пай у загальному пайовому фонді сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут» с. Веселий Кут Таращанського району Київської області, в сумі 2027 пайових грн, станом на 01.02.2000 року, що належало померлій ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) Серії КИ-ХХІІ № 2102151, виданого 14.08.2001 року відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 06.06.2001 року (а.с. 96 - зворот).

25.03.2009 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися до державного нотаріуса Таращанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємиця за заповітом ОСОБА_2 на даний час відмовилась оформляти належну їй частину спадкового будинку. Не заперечують про того, щоб на одну третю частину будинку спадщина залишалася відкритою (а.с. 98).

25.03.2009 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Овраменко Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 973, згідно якого нотаріус посвідчує, що на підставі заповіту, посвідченого 18.12.1991 року у Веселокутській сільській раді Таращанського району Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 26, спадкоємцем однієї третьої частки зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: цілого житлового будинку із глини, 1961 року побудови, житловою площею - 29,40 кв.м., (загальною площею 49,30 кв.м.), позначеного на плані під літерою «А», погріба камінного, позначеного на плані під літерами «в/п», сараю літньої кухні, дерев`яного, позначеного на плані під літерою «Б», сараю дерев`яного, позначеного на плані під літерою «В», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що належало померлій ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 05.11.1990 року Виконавчим комітетом Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області, на підставі рішення виконкому Таращанської районної ради Київської області за № 95 від 24.09.1990 року та зареєстрованого у Білоцерківському бюро технічної інвентаризації 05.11.1990 року за реєстровим № 13 та записаного у реєстрову книгу за № 1 (а.с. 104, 105 і зворот).

25.03.2009 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Овраменко Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 975, згідно якого нотаріус посвідчує, що на підставі заповіту, посвідченого 18.12.1991 року у Веселокутській сільській раді Таращанського району Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 26, спадкоємцем однієї третьої частки зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її дочка ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: цілого житлового будинку із глини, 1961 року побудови, житловою площею - 29,40 кв.м., (загальною площею 49,30 кв.м.), позначеного на плані під літерою «А», погріба камінного, позначеного на плані під літерами «в/п», сараю літньої кухні, дерев`яного, позначеного на плані під літерою «Б», сараю дерев`яного, позначеного на плані під літерою «В», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що належало померлій ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 05.11.1990 року Виконавчим комітетом Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області, на підставі рішення виконкому Таращанської районної ради Київської області за № 95 від 24.09.1990 року та зареєстрованого у Білоцерківському бюро технічної інвентаризації 05.11.1990 року за реєстровим № 13 та записаного у реєстрову книгу за № 1 (а.с. 104 зворот, 106 і зворот).

01.04.2009 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори листом № 382 повідомлено відповідачку ОСОБА_2 про видачу 15 або 22 квітня 2009 року свідоцтва про право на спадщину після її померлої матері ОСОБА_4 та запрошено з`явитися до нотаріальної контори за отриманням вказаного свідоцтва. При цьому, відповідачку ОСОБА_2 попереджено, що у разі не прибуття на вказаний день, свідоцтво про право на спадщину видаватися не буде, ця частка залишиться відкритою. Іншим спадкоємцям за заповітом свідоцтва про право на спадщину видано на належні їм частки спадкового майна (а.с. 107).

12.05.2009 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори листом № 521 повідомлено позивачку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про те, що відповідачка ОСОБА_2 свідоцтво про справо на спадщину на одну третю частину спадкового мана (житлового будинку) не отримала, в зв`язку з чим їм рекомендовано звернутися до суду з приводу вирішення питання спадкування житлового будинку, оскільки між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися спірні відносини (а.с. 107 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області 06.01.2016 року (а.с. 18).

Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла її донька ОСОБА_3 та 21.07.2016 року приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області Овраменко Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 924, згідно якого нотаріус посвідчує, що на підставі заповіту, посвідченого Швець С.П. приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області 05.10.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1361, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: однієї третьої частки житлового будинку із глини, 1961 року побудови, загальною площею 49,3 кв.м., житловою площею - 29,4 кв.м., позначеного на плані під літерою «А», погріба під частиною будівлі із каменю бутового, позначеного на плані під літерами «а/п», веранди - дерев`яної, позначеної на плані під літерою «а», сараю літньої кухні, дерев`яного, позначеного на плані під літерою «Б», сараю дерев`яного, позначеного на плані під літерою «В», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва право на спадщину за заповітом, виданого 25.03.2009 року ОСОБА_6 державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області, за реєстром № 973 (а.с. 19-21).

Згідно довідки №148-7-4 вих-23 від 10.08.2023 року, виданої виконавчим комітетом Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_1 з 2009 року відкрито, безперешкодно користується будинком, розташованим АДРЕСА_1 , здійснює поточні ремонти та доглядає за будинковолодінням (а.с. 22).

З довідки від 23.08.2023 року, виданої ФОП ОСОБА_8 , вбачається, що загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 змінилася з 49,3 кв.м. на 49,8 кв.м., а житлова - з 29,4 кв.м. на 30,7 кв.м. у зв`язку з демонтажем груби та уточненням лінійних розмірів. Самочинне будівництво та перепланування відсутнє (а.с. 39).

Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована у вказаному будинку АДРЕСА_1 . (а.с.53).

Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Щодо спадкування

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки спадкодавець, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Статтею 524 ЦК УРСР в ред. 1963 року (далі - ЦК УРСР) встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР).

Із матеріалів справи встановлено, що спадкоємиці позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_2 відповідно до п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР прийняли спадщину після смерті їх матері ОСОБА_4 .

Видача свідоцтва про право на спадщину регулюється статтями 560-561 ЦК УРСР. Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Згідно із пунктом 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 березня 2023 року по справі № 463/6829/21-ц виснував, що «спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України».

Отже, з моменту відкриття спадщини 17.08.1997 року відповідачка ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, набула право володіння і право користування однією третьою частиною спадкового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та набуде право ним розпорядитись після оформлення спадщини.

Статтею 346 ЦК України передбачено підстави припинення права власності. Так, за ст. 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Матеріали справи не містять доказів щодо відмови відповідачки ОСОБА_2 від права власності на належну їй одну третю частину спадкового житлового будинку.

Суд зауважує, що нездійснення догляду за будинком, не може свідчити про відмову від права власності, адже характерною ознакою цієї підстави є те, що особа свідомо та за власною волею відмовляється від права власності, тобто мета (мотив) припинення її права власності цілком зрозуміла. Якщо ж особа, залишає майно, але не має наміру відмовитись від права власності на нього, це не може розглядатися як відмова від права власності на нього. При відмові від права власності на річ, воля власника має бути чітко виражена та об`єктивована ззовні. Така відмова має бути висловлена без застережень та умов (щодо настання певних подій тощо). Мотиви відмови від права власності не мають суттєвого значення. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Щодо права спільної власності

Главою 26 ЦК України регулюється право спільної власності.

Так, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Оскільки житловий будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності, за положеннями статті 360 ЦК України, співвласники відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

В аргументуванні позову позивачка апелює до того, що всі витрати на утримання спадкового житлового будинку вона несе самостійно.

У постанові від 19 серпня 2020 року по справі № 703/2200/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до висновку, що «кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес)».

Таким чином, в разі доведення позивачкою в іншому позовному провадженні понесення нею витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, вона має право вимагати від іншого співвласника в даному випадку від відповідачки ОСОБА_2 , їх відшкодування відповідно до частки останньої у праві спільної часткової власності.

Щодо набувальної давності

Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність, суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давніший строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так салю, як поводився б із ним власник.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/233 8/16-ц (провадження № 61 -2017св 18).

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічний правовий висновок щодо правильності застосування положень ст.344 ЦК України, зробив Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21), від 13 лютого 2023 року у справі №752/13337/19 (провадження №61-19667св21) та ін.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До такого ж висновку Верховний суд дійшов у постанові від 18 жовтня 2023 року в справі № 761/675/22 (провадження № 61-6390св23).

Твердження позивачки про те, що їй не відомо, хто є власником однієї третьої частини житлового будинку та протягом 14 років ніхто не заявляв своїх прав на вказану частину будинку, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та спростовуються заявою від 28.08.2001 року про видачу Свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, право на земельну частку (пай) та право на майновий пай, поданою спільно позивачкою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_2 до державного нотаріуса Таращанської державної нотаріальної контори.

Отже, позивачці було відомо, що з моменту відкриття спадщини 17.08.1997 року право власності на одну третю частину всього спадкового майна, в тому числі й житлового будинку, належить відповідачці.

В зв`язку з цим позивачка не є добросовісним та безтитульним набувачем однієї третьої частини домоволодіння, яка є предметом спору. Відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном.

Та обставина, що позивачка проживає в спадковому житловому будинку більше десяти років та оплачує комунальні послуги не породжує права позивачки на набуття права власності за набувальною давністю. Крім того, суд враховує, що відповідачка, як власник однієї третьої частини житлового будинку, не відмовляється від свого права власності на неї.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Щодо судових витрат

Позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 1211,50 грн (а.с. 1-2).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України.

Положенням частин першої та другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають, в задоволенні вимог про стягнення з відповідачки сплаченого нею судового збору також слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст.ст. 10, 76, 81, 133, 141, 209, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, 15, 16, 316, 319, 321, 344, 346, 347, 355, 356, 360, 361, 383, 386 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю на одну третю частину житлового будинку - відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено 20.05.2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: с. Веселий Кут Білоцерківського району, Київської області, 09553.

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий:В. І. Зінкін