ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1316/23Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І.
Провадження № 22-ц/817/484/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянтів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 594/1316/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат КВЯТКОВСЬКИЙ Дмитро Васильович, на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року (ухвалене суддею Зушман Г.І., дата складення повного тексту судового рішення 06 березня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (далі - позивачі, апелянти), в інтересах яких діє адвокат Квятковський Дмитро Васильович, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_9 , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі покликалися на те, що вони та ОСОБА_9 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . 22 серпня 1995 року ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_8 , який рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2015 року розірвано. Разом з тим, відповідач залишився проживати у зазначеному вище домоволодінні і систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім`ї. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, постійно пиячить, вчиняє сварки, бійки, нищить майно, чим регулярно вчиняє насильство в сім`ї, за що неодноразово притягався до адміністративної відповідальності. У зв`язку з тим, що відповідач веде аморальний спосіб життя, вчиняє домашнє насильство, позивачі не можуть вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку із чим змушені проживати у своєї дочки ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з наведеним просили суд усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним позивачам житловим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованим по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_8 .

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в інтересах яких діє адвокат Квятковський Дмитро Васильович, подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_8 не набув охоронюване законом право на мирне володіння майном, як член сім`ї співвласниці домоволодіння, так як не є членом сім`ї позивачів, власників будинку. Із ОСОБА_9 відповідач разом не проживає, спільне господарство вони не ведуть, так як ОСОБА_9 фактично проживає в Республіці Польща та приїжджає лише періодично, що носить мінливий характер відносин. Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 залишився проживати у житловому будинку сам по АДРЕСА_1 , без згоди на це позивачів.

На думку сторони апелянта, при розгляді справи судом першої інстанції ні відповідачем, ні третьою особою не було надано жодних документів чи письмових доказів, які б підтверджували, що відповідач має право на користування спірним житловим приміщенням.

Звертають увагу на те, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, вчиняє сварки, бійки, нищить майно, чим чинить перешкоди у користуванні власністю та порушує право позивачів, як власників, на мирне володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У зв`язку з наведеним просить рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

25 травня 2024 на адресу Тернопільського апеляційного суду від ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, однак колегія суддів його не приймає, оскільки всупереч ч.1 ст.360 ЦПК України його подано з пропуском строку, встановленого судом.

Згідно ухвали Тернопільського апеляційного суду від 09 квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня отримання ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_8 отримав 20 квітня 2024 року (трек-номер 911).

Таким чином, останнім днем строку для подачі відзиву на апеляційну скаргу було 06 травня 2021 року.

Однак, ОСОБА_8 через засоби поштового зв`язку (трек-номер 788) подав до суду відзив на апеляційну скаргу лише 21 травня 2024 року.

Оскільки строк на подачу відзиву пропущено та відповідачем не заявлено клопотання про його поновлення, вказаний відзив апеляційним судом залишається без розгляду на підставі ст.126 ЦПК України.

В судовому засіданні представник апелянтів адвокат Квятковський Дмитро Васильович апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гермаківської сільської ради Борщівського району Тернопільської області 10 червня 2009 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 є власниками житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами по АДРЕСА_1 по 1/3 частині кожен. Загальна площа 93.2 кв.м, житлова площа 59.8 кв.м. Житловий будинок А, 93.2 кв.м., господарська будівля Б, Літня кухня Б-1, відмостка 1, огорожа 2 (а.с.67).

Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами зареєстровано 10 червня 2009 року у Борщівському районному бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 27495690, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22966420, виданим Борщівським бюро технічної інвентаризації 10 червня 2009 року (а.с.22).

22 серпня 1995 року ОСОБА_11 уклала шлюб із ОСОБА_8 , зареєстрований Гермаківською сільською радою Борщівського району Тернопільської області, актовий запис №6, який заочним рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2015 року у цивільній справі №594/939/15-ц розірвано (а.с.28).

Вказані обставини визнали учасниками справи у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Згідно довідки, виданої Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області №541 від 04 вересня 2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, та не проживають:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - пенсіонер, проживає за адресою АДРЕСА_2 , без реєстрації;

- чоловік ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонер, проживає за адресою АДРЕСА_2 , без реєстрації;

- дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працює;

- онука ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована, не проживає;

- онука ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована, не проживає (а.с.18).

Згідно довідки, виданої Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області №562 від 13 вересня 2023 року, ОСОБА_8 вибув 06 грудня 2019 року, місце його реєстрації невідоме, а проживає в АДРЕСА_1 , без реєстрації (а.с.19).

Згідно характеристики, виданої Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області №561 від 13 вересня 2023 року, ОСОБА_8 проживає сам в житловому будинку колишньої дружини ОСОБА_9 , яка є власником 1/3 житлового будинку. Працьовитий, в громадських місцях поводить себе добре. Від гр. ОСОБА_10 , 1971 р.н., та ОСОБА_14 , 1986 р.н., до старостинського округу с.Гермаківка Іване-Пустенської сільської ради надходили усні скарги на поведінку гр. ОСОБА_8 (а.с.20)

Рішенням виконавчого комітету Іване-Пустенської сільської ради №137 від 27 листопада 2023 року впорядковано адресу і номер житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1 , згідно з виготовленням технічної документації.

З долучених до позовної заяви копій постанов Борщівського районного суду Тернопільської області встановлено, що ОСОБА_8 у 2017, 2019 роках неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.2 ст.173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_9 (а.с.23-26).

Згідно із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000092, внесеному до ЄРДР 01 вересня 2023 року слідує, 11 серпня 2023 року біля 23 год 00 хв. в с.Гермаківка, Чортківського району Тернопільської області, між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , жителем с.Гермаківка, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання останньої виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 наніс один удар кулаком лівої руки в район живота з лівого боку ОСОБА_7 , в результаті чого остання відчула різку фізичну біль та не отримала тілесні ушкодження.

Згідно із довідкою, виданою Іване-Пустенською сільською радою Чортківського району Тернопільської області №22 від 08 січня 2024 року слідує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають за адресою: АДРЕСА_2 з 2005 року по даний період часу, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що належить на праві власності ОСОБА_15 (а.с.69).

Крім того, усі учасники даної справи підтвердили той факт, що між позивачами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їхнім колишнім зятем, відповідачем ОСОБА_8 , склалися неприязні відносини.

З письмових пояснень третьої особи ОСОБА_9 від 10 січня 2024 року вбачається, що вона, як колишня дружина відповідача ОСОБА_8 , надала свою згоду на проживання останнього у житловому будинку АДРЕСА_1 . Також, третя особа ОСОБА_9 заперечила проти задоволення позовних вимог (а.с.64-66).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Відповідно до частини третьою статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 посилалися на те, що вони є співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_8 без будь-яких правових підстав проживає у вказаномо будинку та систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства, а тому такими діями відповідач чинить перешкоди позивачам в користуванні та розпорядженні домоволодінням. Посилаючить на норми ст.116 ЖК України просили відповідача виселити із спірного житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві власності:

- ОСОБА_6 1/3;

- ОСОБА_7 1/3;

- ОСОБА_9 1/3.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що співвласник вищевказаного житлового будинку, ОСОБА_9 , надала свою згоду на проживання без реєстрації відповідача ОСОБА_8 .

Таким чином один із трьох співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , використав своє право, передбачене ст.383 ЦК України та надав згоду на проживання іншій особі.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач ОСОБА_8 правомірно набув право користування спірним житлом, згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї співвласниці домоволодіння ОСОБА_9 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , як співвласники житлового будинку здійснили поділ чи встановлювали порядок користування спірним нерухомим майном.

Також матеріалами справи не підтверджено той факт, що ОСОБА_8 систематично порушує правила співжиття із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а заходи запобігання і громадського впливу щодо ОСОБА_8 виявились безрезультатними.

В процесі слухання справи судом першої та апеляційної інстанції взагалі не здобуто доказів, що до відповідача застосовувалися заходи запобігання чи громадського впливу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у позивачів фактично існує спір із третьою особою у даній справі, співвласницею 1/3 житлового будинку, яка надала відповідачу згоду на проживання у будинку без реєстрації, однак клопотань про залучення ОСОБА_9 як співвідповідача позивачі не заявляли, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Більше того, ОСОБА_9 у своїх письмових пояснення, які подала до суду, категорично заперечує проти задоволення позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи сторони апелянта про те, що відсутні докази, які б підтверджували право відповідача на користування спірним житловим приміщенням, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно із письмових пояснень третьої особи ОСОБА_9 від 10 січня 2024 року вбачається протилежне.

Колегія суддів не приймає до уваги долучений стороною позивача вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2024 року, справа №594/1287/23, яким визнано винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, оскільки станом на 04 червня 2024 року вказане судове рішення не набрало законної сили.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат КВЯТКОВСЬКИЙ Дмитро Васильович залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 07 червня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак