Справа № 463/7126/23 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/151/24 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Василюка Б.Л.,

представника Львівської міської ради Тарасович О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення із самовільно зайнятого приміщення.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 19.1 кв.м., перебуває у комунальній власності. Спірну квартиру самовільно зайняла відповідачка, незважаючи на те, що ця квартира ніколи не надавалася відповідачці у користування, не передавалася їй у власність шляхом безоплатної приватизації, вона не була членом сім`ї попередніх наймачів квартири та не була в ній зареєстрована, а відтак не набула правових підстав на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . Особи, які вселилися до жилого приміщення без будь-яких правових підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, вважаються такими, що самоправно зайняли жиле приміщення та підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. Вважає, що виселення відповідача з самовільно зайнятої квартири не порушуватиме її право на житло, оскільки вона є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 27 кв.м., на підставі договору дарування від 10 березня 2021 року № 189, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І.

З наведених підстав просить виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2023 року позов Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради судові витрати в розмірі 2684 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

На думку апелянта, суд не врахував того, що на момент розгляду справи позивач не надав доказів, що підтверджують виникнення у позивача права власності чи права користування спірним майном, а також не перевірив наявність у працівників ЛКП «Господар» повноважень на складання претензій (вимог), актів, на підставі яких суд встановив, що ОСОБА_1 самовільно зайняла що квартиру АДРЕСА_1 . Зазначає, що будинок АДРЕСА_3 побудований у 1845 році як індивідуальний жилий будинок садибного типу, в подальшому його було заселено різними сім`ями, які займали по одній-дві кімнати без переобладнання окремих кімнат у квартири, тобто фактично будинок був перетворений на одну велику комунальну квартиру, відтак житлові приміщення, які входять до складу домоволодіння, за своїми технічними характеристиками є окремими житловими кімнатами одного домоволодіння, а не окремими квартирами. Вказує, що оскільки родина ОСОБА_1 потребувала поліпшення житлових умов, перебуваючи на квартирному обліку у Львівській міській раді у загальній черзі та у списку учасників бойових дій, вона користувалася переважним правом на зайняття звільненої ізольованої кімнати у будинку. Звертає увагу, що неодноразово зверталася до Львівської міської ради щодо надання зазначеного житлового приміщення для постійного проживання шляхом видачі ордера на приміщення, однак власник майна протиправно не вчиняв жодних дій щодо видачі ордера, незважаючи на те, що ізольоване приміщення, що звільнилося у квартирі, надається проживаючим у цій квартирі наймачам, які потребують поліпшення житлових умов незалежно від перебування їх на квартирному обліку. Вважає, що у позивача в межах його повноважень існував обов`язок вчинити конкретні дії, а саме, видати ордер на вселення в приміщення, однак такий обов`язок не виконано, що свідчить про протиправну бездіяльність Львівської міської ради та Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради. В провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 463/10755/23 за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, однак суд безпідставно не зупинив провадження у даній справі до розгляду справи № 463/10755/23, не врахувавши, що між сторонами існують правовідносини, до вирішення яких неможливо вирішити даний спір. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника Личаківської РА ЛМР Василюка Б.Л. та представника Львівської міської ради Тарасович О.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 за відсутності рішення про надання спірної квартири, ордера на вселення та договору найму жилих приміщень самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_1 , що перебуває у комунальній власності, а відтак підлягає виселенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів місцевих рад, представників громадських об`єднань, трудових колективів.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ч. 1 ст. 58 ЖК України).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

Рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області від 10 березня 1987 року № 176 «Про затвердження реєстру житлових будинків» затверджено реєстр житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих рад по Червоноармійському районі м. Львова.

Згідно з реєстром житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих Рад по Червоноармійському районі м. Львова, який є додатком до рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області від 10 березня 1987 року № 176, будинок АДРЕСА_3 знаходиться на балансі місцевих рад по Червоноармійському районі м. Львова.

Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради від 12 червня 1996 року № 392 «Про затвердження розпорядження голови Личаківської районної адміністрації № 448 від 10.06.1996 р. «Про передачу квартир у власність громадян» передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Свідоцтвом про право власності на квартиру від 12 червня 1996 року № Л04213 підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 348 від 07 травня 2003 року «Про затвердження висновків міжвідомчої комісії при виконкомі про технічний стан будинків і квартир» визнано аварійним, що загрожує обвалом будинок АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 17 грудня 2004 року № 1288 «Про надання житла у зв`язку з відселенням з аварійних будинків і квартир» надано квартири для відселення з аварійного житла та оформлено ордер ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 на одну особу.

20 січня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О.М., про надання дозволу на переведення приватизованої квартири АДРЕСА_1 до державного житлового фонду.

Розпорядженням голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 09 лютого 2005 року № 133 «Про переведення приватизованої квартири АДРЕСА_5 у Львові до державного житлового фонду» передано до державного житлового фонду приватизовану квартиру АДРЕСА_1 . Відмінено розпорядження голови Личаківської районної адміністрації від 10 червня 1996 року № 448 «Про передачу квартир у власність громадян», затверджене розпорядженням голови Ради, голови виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 12.06.1996 року № 392 в частині передачі квартири АДРЕСА_5 у спільну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 12.06.1996 р. № Л04213.

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 10 липня 2018 року № 390 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо визнання житлових будинків такими, що виведені з аварійного стану» затверджено висновок міжвідомчої комісії при виконкомі щодо визнання будинків АДРЕСА_6 (в межах осей 1-5, А-Е) такими, що виведені з аварійного стану після проведеного капітального ремонту.

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 70 від 20 березня 2018 року, виданою ЛКП «Управитель», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає.

Інформація щодо відсутності зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 міститься і у відомостях з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 129961 від 10 серпня 2023 року.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 356059363 від 27 листопада 2023 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 332044077 від 12 травня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 27 кв.м., на підставі договору дарування квартири від 10 березня 2021 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 189.

Згідно з актами обстеження квартири АДРЕСА_1 від 15 червня 2022 року та від 06 липня 2022 року, складеними комісією у складі провідного спеціаліста відділу житлового господарства Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради З. Беднарської, заступника директора ЛКП «Господар» М. Рудика та майстра виробничої дільниці ЛКП «Господар», квартира АДРЕСА_3 у вказаному будинку, яка належить до комунальної власності Львівської міської територіальної громади, самовільно зайнята гр. ОСОБА_6 , власником квартири АДРЕСА_7 цього будинку, яка відмовляється передати ключі від квартири та добровільно висилитися з вказаної квартири.

В подальшому Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до ОСОБА_1 з листом від 15 травня 2023 року № 33-вих-58445, в якому просила звільнити самовільно зайняту квартиру АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності Львівської міської територіальної громади, та передати ключі в ЛКП «Господар» в термін до 26 травня 2023 року.

Однак, як вбачається з акта обстеження квартири АДРЕСА_1 від 07 серпня 2023 року, складеного комісією у складі провідного спеціаліста відділу житлового господарства Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради З. Беднарської, заступника директора ЛКП «Господар» М. Рудика та майстра виробничої дільниці ЛКП «Господар», відповідачем не виконана вимога Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо звільнення самовільно зайнятого житлового приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка самоправно зайняла квартиру АДРЕСА_1 , проживає у квартирі без відповідного рішення про надання цієї квартири та без ордера на квартиру, за відсутності укладеного договору найму жилого приміщення.

На спростування таких висновків суду першої інстанції апелянт, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів того, що спірну квартиру вона зайняла у встановленому законом порядку, зокрема, таких, що підтверджують наявність у неї права власності чи права користування квартироюАДРЕСА_1 .

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про правомірність зайняття нею спірної квартири, оскільки квартира зайнята нею самоправно, що з врахуванням положень статті 116 ЖК України є підставою для її виселення.

Разом з тим, виселення відповідача не порушуватиме її права на житло, оскільки вона є власником квартири АДРЕСА_2 , а відтак має інше зареєстроване місце проживання та інше житло.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку у виконавчому комітеті Львівської міської ради, як потребуючої поліпшення житлових умов, а також та обставина, що самовільно зайнята нею квартира знаходиться на тому ж поверсі, що й квартира АДРЕСА_7 , власником якої вона є, що на думку апелянта є підставою для надання їй спірної квартири у порядку статті 54 ЖК України, а також пред`явлення нею, 27.11.2023 року, саме в день ухвалення рішення судом першої інстанції, позову до Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною (протиправною) бездіяльності Львівської міської ради щодо невидачі ордеру ОСОБА_1 на вільне приміщення квартири, визнання за ОСОБА_1 та членами її родини право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у порядку статті 54 ЖК України, не спростовує висновків суду першої інстанції про самоправне зайняття ОСОБА_1 спірної квартири, що є підставою для її виселення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30.05.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк