Провадження №22-ц/812/710/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Миколаїв

Справа № 471/875/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

переглянувши в апеляційному порядку без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) цивільну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»

до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Братського районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Гуковою І.Б., 6 березня 2024 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 6 березня 2024 року,

у с т а н о в и в:

У липні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ Україна» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що 8 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №4588573 про надання споживчого кредиту на суму 13000 гривень, строком на 25 днів. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало їй кредит в сумі 13000 гривень, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.

Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредитних коштів не виконав.

3 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу, за умовами якого відступлено право вимоги у тому числі і за вказаним кредитним договором.

Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем складає 56548 гривень 45 коп., з них 13000 грн. сума тіла кредиту, 28405 гривень проценти за користування кредитом, 13125 гривень 38 коп. інфляційні витрати та 2018 гривень 07 коп. три відсотки річних.

Оскільки відповідач вимоги за кредитним договором не виконує, позивач вимушений звернутися до суду про стягнення заборгованості.

10 січня 2024 року позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 43018 гривень 34 коп., яка складається з 13000 грн. тіла кредиту, 28405 гривень процентів за користування кредитом, 1330 гривень 88 коп. інфляційні витрати та 282 гривень 46 коп. три відсотки річних.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 6 березня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ Україна» заборгованість у розмірі 43018 гривень 34 коп. (13000 грн. тіла кредиту, 28405 гривень процентів за користування кредитом, 1330 гривень 88 коп. інфляційні витрати та 282 гривень 46 коп. три відсотки річних). Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем безпідставно нараховувались проценти. Належних та допустимих доказів пролонгації кредитного договору матеріали справи не містять. Сума витрат позивача на правову допомогу, яку стягнув суд 8000 гривень є завищеною, неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом та обсягом наданих послуг. Крім того, у долучених позивачем доказах на професійну правничу допомогу відсутні посилання на даний судовий спір.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Судом встановлено, що 8 серпня 2021 року ОСОБА_1 уклала договір з ТОВ «Авентус Україна» про надання споживчого кредиту №4588573, строком на 25 днів на суму кредиту 13000 гривень.

Згідно п.п. 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 13000 гривень, строк кредиту 25 днів, тип процентної ставки - фіксована.

Відповідно до п. 1.5.1. договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 Договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем Товариству з метою отримання кредиту.

Згідно з п. 3.1. Договору нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за Кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 130000 гривень шляхом зарахування кредитних коштів 8 серпня 2021 року за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 ( а.с. 239).

Відповідно до картки обліку Договору (а.с. 49-55) відповідач не здійснювала оплату за договором.

3 травня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладено Договір факторингу №03-05/2022, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» права грошової вимоги до відповідача.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №03-05/2022 від 3 травня 2022 року ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4588573, в загальному розмірі 41405,00 грн (а.с. 48).

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України, Закону України «Про споживчий кредит», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Частиною 1ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону.

Згідно статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктом 12 ч.1ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що одноразовий Ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст. 642 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 у електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), що відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про захист прав споживачів» та не суперечить приписам ч.1 ст. 205, ст. 6, 207, 627-628, ч. 2 ст. 639 ЦК України.

При цьому, на виконання вимог ч.1 ст. 638 ЦК України сторони у вказаному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконала, у визначений цим договором строк, тіло кредиту і стандартну процентну ставку за строк користування кредитними коштами не повернула, а тому колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13000 гривень є правильним.

Що стосується процентів за користування кредитними коштами у розмірі 28405 гривень слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку.

У таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування.

До таких висновків щодо застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц; від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18; від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц; від 23 червня 2020 року у справі №536/1841/15-ц; від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги п. 4.3 кредитного договору, згідно якого цей договір не було автопролонговано з та продовжено строк користування кредитними коштами ще на 90 календарних днів поспіль, заслуговують на увагу.

Як вбачається з п. 4.3 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строку кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутись пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача. Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту.

Однак, відомостей про надання ОСОБА_1 згоди на автопролонгацію строку кредитного договору, матеріали справи не містять.

До позовної заяви позивач долучив графік платежів до договору про надання споживчого кредиту №4588573 від 8 серпня 2021 року, паспорт споживчого кредиту, в яких зазначено строк кредитування 25 днів з можливістю пролонгації та авто пролонгації відповідно до умов договору, розміри процентних ставок: стандартна 693,50% річних (1,90% вдень) та знижена 346,75% річних (0,95% в день), а також картку обліку договору, що не є доказами які підтверджують згоду на автопролонгацію строку кредиту на 90 днів після 1 вересня 2021 року (після спливу строку кредитування).

Таким чином, позивач не надав суду достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони погодили і відповідач дала згоду на автопролонгацію договору після 1 вересня 2021 року і продовження строку кредиту, а відповідні зміни строку користування кредитом та процентної ставки були відображені в особистому кабінеті клієнта.

Крім того, надані позивачем вказані докази не підтверджують наявність заборгованості з процентів та її розміру за період після автопрологації строку кредиту, оскільки не містять щодо цього необхідної інформації. Також позивачем не надано і у матеріалах справи відсутній розрахунок вказаної заборгованості, що підтверджувався б первинними документами бухгалтерського обліку складеними в паперовій чи електронній формі .

Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» ).

Оскільки позивач не надав суду достовірних і достатніх доказів - первинних документів, що підтверджували б наявність у відповідача заборгованості за процентами в період з 2 вересня 2021 року по 2 травня 2022 року, а також розрахунку цієї частини заборгованості, стягненню підлягають лише проценти, нараховані за період строку дії кредитного договору, саме : 6175 грн. ( 13000 х 1,90%= 247 грн. в день х 25 днів ( з 8 серпня по 2 вересня 2021 року) = 6175 грн.

Що стосується стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено законом або договором.

Враховуючи зазначену норму закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення втрат від інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

Разом з тим, стягуючи зазначені суми за період з грудня 2021 року по червень 2023 року, суд не врахував, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу.

Законом № 2120 також внесено зміни до розділу 1V Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» і доповнено його п. 6-1 , який встановлює нові правила звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання ним своїх зобов`язань за договором про споживчий кредит. Правилами також установлюється, що неустойка , штраф, пеня та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором підлягають списанню кредитодавцем.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-1Х із 05.30 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб.

Згідно Указа Президента № 451/2023 від 26 липня 2023 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 05.30 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

З урахуванням викладеного, розмір сум, які підлягають стягненню з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України слід стягнути за період з 2 грудня 2021 по 23 лютого 2022 року, а саме:

Інфляційні втрати у розмірі 678 гривень 41 коп (19175 гривень загальна сума заборгованості х 103,538% (сукупний індекс інфляції за зазначений період) /100%- 19175 грн. = 678 гривень 41 коп.).

3% річних у розмірі 132 гривень 39 коп. (19175 гривень х 3 /100/365 х 84 дні = 132 гривні 39 коп.)

Отже, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ Україна» становить 19985 гривень 80 коп., що складається з: 13000 грн. тіла кредиту, 6175 гривень процентів за користування кредитом, 678 гривень 41 коп. інфляційних втрат та 132 гривні 39 коп. трьох відсотків річних.

За таких обставин рішення суду слід змінити, зменшивши стягнення кредитної заборгованості з 43018,34 гривень до 19985 гривень 80 коп.,

Відповідно до ст. 141 ЦПК України перерозподілу підлягають й судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 46% від сплачених позивачем витрат на правову допомогу та судових витрат та становить 987 гривень 62 коп. судового збору та 3000 грн. витрат на правову допомогу

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 6 березня 2024 року змінити, зменшивши стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ Україна» заборгованості з 43018,34 гривень до 19985 гривень 80 коп., що складається з: 13000 грн. тіла кредиту, 6175 гривень процентів за користування кредитом, 678 гривень 41 коп. інфляційних втрат та 132 гривні 39 коп. трьох відсотків річних.

Рішення в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ Україна» 987 гривень 62 коп судового збору та 3000 гривень витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 24 травня 2024 року.