КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/2432/23-ц

номер провадження: 22-ц/824/3188/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року у складі судді Матійчук Г.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про визнання приміщень такими, що належать до спільної сумісної власності власників квартир та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фонду державного майна України, Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про визнання приміщень такими, що належать до спільної сумісної власності власників квартир та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , в якому згідно витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 11 вересня 2017 року наявні допоміжні приміщення, призначені для фізкультурно-оздоровчої роботи та гурткової роботи з дітьми: НОМЕР_1 з реєстраційним номером 000, НОМЕР_2 з реєстраційним номером 000, НОМЕР_3 з реєстраційним 000.

Вказував, що про належність приміщень до категорії допоміжних свідчить і відповідь ТОВ «Київські енергетичні системи» від 11 січня 2023 року, в якій зазначено: «Договірних відносин з власниками/користувачами приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_5, НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_2 , у товариства немає», що свідчить про те, що власники квартир будинку оплачують електроенергію вказаних приміщень аналогічно, як і інших допоміжних приміщень.

До внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна в 2017 році вказаним напівпідвальним приміщенням номери не присвоювалися. Факт належності приміщень до категорії допоміжних встановлено рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2005 року у справі №2-100-1/05 та рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2014 року у справі №757/13958/13-ц, які набрали законної сили і є преюдиційними щодо всіх інших судових рішень, у яких беруть участь ті самі особи.

Таким чином вважав, що внесення Фондом державного майна України вказаних приміщень до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна є помилковим через введення його в оману Управлінням житловими будинками Управління справами Верховної Ради України шляхом приховання вищевказаних судових рішень при подачі реєстраційних документів, і має місце заволодіння відповідачем об`єктами спільної власності громадян, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:

виключити з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна приміщень у будинку АДРЕСА_2 : НОМЕР_1 з реєстраційним номером 000, НОМЕР_2 з реєстраційним номером 000, НОМЕР_3 з реєстраційним 000;

визнати приміщення № НОМЕР_1 , НОМЕР_2, НОМЕР_3 такими, що належать до спільної сумісної власності власників квартир будинку АДРЕСА_2 ;

зобов`язати Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України забезпечити вільний доступ мешканців будинку до допоміжних приміщень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що саме суб`єкти управління державним майном ведуть облік та несуть відповідальність за проведення інвентаризації об`єктів державної власності, а Фонд державного майна України в свою чергу є держателем відповідного реєстру та вносить данні до нього на основі отриманих переліків та інформації від суб`єкта управління. Тому зміна інформації в Реєстрі, розміщеної та/або наданої органами, уповноваженими управляти об`єктами державної власності, здійснюється шляхом надання такими органами до Фонду актуальної інформації щодо таких об`єктів, а не її одностороннім скасуванням з боку Фонду. Також суд дійшов висновку, що позивачем не надано будь-яких належних доказів, що спірні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку або побутового обслуговування його мешканців, а також чим саме порушуються права інших власників багатоквартирного житлового будинку та чи має позивач представляти права інших власників будинку. Крім того, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, АДРЕСА_3 , мають статус допоміжного приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про неналежність відповідача. Вказує, що Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України є особою, що є балансоутримувачем майна Апарату Верховної Ради України, за яким зареєстровано це майно, а другий пункт його позовних вимог якраз і стосується порушення речових прав позивача на нерухоме майно, що є належним способом захисту.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував його клопотання про витребування доказів, які б підтвердили, що спірні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку або побутового обслуговування його мешканців.

Наголошує на тому, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2005 року та рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2014 року, стягнуто із Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України належну йому та його родині частку отриманих ним прибутків за здачу в оренду спірних приміщень, що доводить належність цих спірних приміщень до категорії допоміжних, які перебувають у спільній сумісній власності власників квартир будинку.

Фонд державного майна України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що саме суб`єкти управління державним майном ведуть облік та несуть відповідальність за проведення інвентаризації об`єктів державної власності, а фонд в свою чергу є держателем відповідного реєстру та вносить дані до нього на основі отриманих переліків та інформації від суб`єкта управління. Тому зміна інформації в Реєстрі, розміщеної та/або наданої органами, уповноваженими управляти об`єктами державної власності, здійснюється шляхом надання таким органам до фонду актуальної інформації щодо таких об`єктів, а не її одностороннім скасуванням з боку фонду. Також вказує на те, що позивачем не надано достовірних та не спростованих доказів, що спірні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку або побутового обслуговування його мешканців, а також чим саме порушуються права інших власників багатоквартирного житлового будинку та чи має право позивач представляти права інших власників будинку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 квітня 2000 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Установлено, що апаратом Верховної Ради України до Фонду державного майна України з метою внесення до Реєстру надані відомості про нерухоме державне майно, зокрема, нежитлові приміщення (НОМЕР_1 загальною площею 189,4 кв.м, НОМЕР_2 загальною площею 174 кв.м, АДРЕСА_4 , яке перебуває на балансі державного підприємства «Управління житловими будинками «Управління справами Апарату Верховної Ради України», код за ; суб`єкт управління - Апарат Верховної Ради України (а.с.49).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання спірних приміщень такими, що належать до спільної сумісної власності власників квартир та витребування майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_1 вказував, що вказані вище приміщення відносяться до допоміжних приміщень, що підтверджуються відповіддю ТОВ «Київські енергетичні системи» від 11 січня 2023 року та встановлено рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2005 року у справі №2-100-1/05 і рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2014 року у справі №757/13958/13-ц, які набрали законної сили. Тому, на думку позивача, внесення Фондом державного майна України вказаних приміщень до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна є помилковим через введення його в оману Управлінням житловими будинками Управління справами Верховної Ради України шляхом приховання вищевказаних судових рішень при подачі реєстраційних документів, і має місце заволодіння відповідачем об`єктами спільної власності громадян.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна України відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст.3 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Прем`єр-міністра України.

Частиною 1 п.7 ст.5 Закону України «Про Фонд державного майна України» визначено, що Фонд державного майна України забезпечує відповідно до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» формування і ведення Єдиного реєстру об`єктів державної власності, є його держателем.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені об`єкти управління державної власності, зокрема майно державних підприємств, установ, організацій та державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій тощо.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суб`єктами управління об`єктами державної власності є Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі; Національна академія наук України, галузеві академії наук.

Частиною 2 ст.7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що повноваження Фонду державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна: а) виступає відповідно до законодавства орендодавцем державного майна; б) розробляє методичні засади визначення орендної плати відповідно до ринкової вартості майна; в) здійснює контроль за використанням майна, переданого в оренду, виконанням договорів оренди державного майна; г) приймає рішення про передачу до статутного капіталу господарських організацій об`єктів державної власності; ґ) забезпечує в межах повноважень функціонування єдиної державної інформаційної системи обліку, зберігання та оцінки майна, що реалізується за рішенням органів виконавчої влади; д) здійснює в межах, визначених законодавством, формування і ведення Єдиного реєстру об`єктів державної власності; е) виступає держателем Єдиного реєстру об`єктів державної власності; є) забезпечує передачу нерухомого майна творчим спілкам та релігійним конфесіям у порядку, встановленому законодавством; з) за пропозицією уповноважених органів управління приймає рішення про подальше використання державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських організацій, але перебуває на їх балансі; и) дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством; і) дає дозвіл на здійснення застави майна державних підприємств, що перебувають у його управлінні; ї) здійснює відповідно до законодавства право розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного; й) погоджує (приймає) рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших уповноважених органів управління або Національній академії наук України, галузевим академіям наук, крім випадків, передбачених законом; к) виступає у встановлених законодавством випадках організатором продажу нерухомого майна державних унітарних підприємств.

Постановами Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності» від 14 квітня 2004 року №467 та «Про затвердження Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності» від 30 листопада 2005 року №1121 Єдиний реєстр об`єктів державної власності (далі - Реєстр), урегульовано, що Реєстр формується та ведеться Фондом державного майна України згідно з наданою суб`єктами управління інформацією щодо об`єктів державної власності.

Суб`єкти управління об`єктами державної власності: несуть відповідальність за проведення інвентаризації державного майна, яка проводиться раз на рік (станом на 31 грудня) або позапланово; ведуть облік об`єктів державної власності, які належать до сфери їх управління та підлягають внесенню до Реєстру; здійснюють контроль за повнотою даних Реєстру та їх відповідністю встановленим вимогам; передають щокварталу до Фонду інформацію для внесення змін до Реєстру в паперовому вигляді за формами, затвердженими наказом Фонду державного майна України від 03 лютого 2006 року №197 «Про затвердження форм надання відомостей про об`єкти державної власності» (зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 04 квітня 2006 року за №380/12254), та засобами автоматизованої системи «Юридичні особи».

Відповідно до вимог пункту 7 Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності: інвентаризація державного майна проводиться за рішенням відповідного суб`єкта управління; юридичні особи (балансоутримувачі державного майна) на підставі даних інвентаризаційних описів складають пооб`єктний перелік державного майна за формою № 26 «Відомості про державне майно» та надають його суб`єкту управління.

Суб`єкт управління на підставі отриманих переліків державного майна, що надійшли від юридичних осіб, узагальнює та надає його до Фонду. Фонд отримує від суб`єктів управління пооб`єктний перелік державного майна за структурою форми №26 та узагальнену інформацію про все державне майно за формами №2 «Інформація щодо державного майна» та №2 «Інформація стосовно державного майна, щодо якого прийнято управлінські рішення» за підписом керівника суб`єкта управління з метою внесення змін до Реєстру.

Підставою для включення та внесення змін до Реєстру є надходження від суб`єктів управління до Фонду інформації про об`єкти державної власності.

Таким чином, дії Фонду щодо внесення даних до Реєстру залежать від дій суб`єктів управління.

Відомості про майно за структурою форми №26, відповідно до вимог вищезазначених нормативно-правових актів суб`єктами управління до Фонду не надаються.

По справі встановлено, що апаратом Верховної Ради України до Фонду з метою внесення до Реєстру надані відомості про нерухоме державне майно, зокрема нежитлові приміщення (НОМЕР_1 загальною площею 189,4 кв.м, НОМЕР_2 загальною площею 174 кв.м, АДРЕСА_5 , яке перебуває на балансі державного підприємства «Управління житловими будинками «Управління справами Апарату Верховної Ради України» (код за ; суб`єкт управління - Апарат Верховної Ради України).

Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №440/3716/18, Фонд держмайна уповноважений на ведення та зберігання даних у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, однак відомості, на підставі яких наповнюється Реєстр, подаються органами, що набули речових прав на об`єкти нерухомого майна державної власності.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

У даній справі, оскаржуючи витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, позивач ОСОБА_1 фактично намагається утвердити своє речове право на нерухоме майно шляхом подальшої реєстрації у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності та довести відсутність речових прав на це ж майно у третіх осіб.

Однак скасування витягу не породить та не захистить права ОСОБА_1 на спірне майно за наявності чинного, зареєстрованого й не оспореного права на це ж майно за Фондом державного майна України, адже витяг лише містить інформацію щодо майна та майнових прав, однак не є підставою їх виникнення.

Тобто, скасування запису в Реєстрі ніяким чином не захистить права позивача на спірне майно, адже запис в Реєстрі містить лише інформацію щодо майна та майнових прав, однак не є підставою їх виникнення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що скасування витягу (виключення із Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна спірних приміщень у будинку АДРЕСА_2 ) не є належним способом захисту права ОСОБА_1 на це майно за наявності зареєстрованого права на це ж майно за Фондом державного майна України, адже витяг лише містить інформацію щодо майна та майнових прав, однак не є підставою їх виникнення.

Крім того, згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» право спільної сумісної власності - це право всіх власників квартири або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» законодавство, що регулює відносини з реалізації права власності у багатоквартирних будинках, складається з Конституції України, цього Закону, інших законів України та нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері власності у багатоквартирних будинках.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава.

Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку»).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Співвласники мають право: 1) вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; 2) брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника; 3) одержувати інформацію про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання; 4) безоплатно одержувати інформацію про суб`єктів права власності на всі квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і площу таких квартир та приміщень у порядку і межах, визначених законом; 5) ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії; 6) на відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника; 7) інші права, визначені законом (ч.1 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку»).

Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

У відповідності до ст.ст. 10, 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» передбачений порядок регулювання взаємовідносин між співвласниками багатоквартирного будинку і управителем на договірній основі.

Згідно з ч.2 ст.382 ЦК України власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно з ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою усіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Отже, виходячи з поняття права спільної сумісної власності особа має повне право самостійно розпоряджатися своєю часткою в праві спільної часткової власності, проте вона повинна зважати на те, що вона не є єдиним суб`єктом права спільної часткової власності, що існує множинність осіб співвласників, інтереси яких мають бути враховані. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їх розташування, так із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №598/175/15-ц (провадження №14-363цс19) та у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №201/4974/16-ц.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 , окрім іншого, просив визнати спірні приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 такими, що належать до спільної сумісної власності власників квартир будинку АДРЕСА_2 та зобов`язати Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України забезпечити вільний доступ мешканців будинку до допоміжних приміщень.

Проте з наявних у справі доказів не вбачається, що приміщення № НОМЕР_1 , НОМЕР_2, АДРЕСА_3 , мають статус допоміжного приміщення.

Із наданих позивачем витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна від 11 вересня 2017 року вбачається, що вказані приміщення є нежитловими, код класифікатора державного майна: 1220.9 Будівлі для конторських та адміністративних цілей інші. Таким чином, посилання позивача на те, що згідно вказаних витягів наявні допоміжні приміщення для фізкультурно-оздоровчої роботи та гурткової роботи з дітьми, не відповідають дійсності.

За таких обставин судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано будь-яких належних доказів, що спірні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку або побутового обслуговування його мешканців, а також чим саме порушуються права інших власників багатоквартирного житлового будинку та чи має позивач представляти права інших власників будинку.

При цьому суд вірно відхилив посилання ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2005 року у справі №2-100-1/05 та рішення цього ж суду від 07 квітня 2014 року у справі №757/13958/13-ц, оскільки ці судові не містять відомостей про встановлення факту належності спірних приміщень до категорії допоміжних.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що цими рішеннями суду від 03 лютого 2005 року у справі №2-100-1/05 та від 07 квітня 2014 року у справі №757/13958/13-ц стягнуто із Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України належну йому та його родині частку отриманих ним прибутків за здачу в оренду спірних приміщень, що на його думку, преюдиційно доводить належність цих спірних приміщень до категорії допоміжних, які перебувають у спільній сумісній власності власників квартир будинку, з таких підстав.

Так предметом спору у справі №2-100-1/05 були позовні вимоги Управління справами Апарату Верховної Ради України про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 боргу за комунальні послуги та утримання будинку і прибудинкової території, а також зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Управління справами Апарату Верховної Ради України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Предметом спору у справі №757/13958/13-ц знову були позовні вимоги Управління справами Апарату Верховної Ради України про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 боргу за комунальні послуги та утримання будинку і прибудинкової території, а також зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Управління справами Апарату Верховної Ради України про зниження оплати за житло та стягнення коштів.

Тобто у цих судових рішеннях від 03 лютого 2005 року у справі №2-100-1/05 та від 07 квітня 2014 року у справі №757/13958/13-ц, належність спірних приміщень до категорії допоміжних не було предметом спору.

Колегія суддів враховує, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).

Відтак доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що цими рішеннями судів від 03 лютого 2005 року у справі №2-100-1/05 та від 07 квітня 2014 року у справі №757/13958/13-ц преюдиційно встановлено належність спірних приміщень до категорії допоміжних, які перебувають у спільній сумісній власності власників квартир будинку, є необґрунтованими.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі у їх сукупності й надавши їм належну оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: