Справа № 487/2639/24
Провадження № 2/487/1714/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Сухаревич З.М.,

за участю секретарів судового засідання Удовиченко Д.Д., ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2024 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики, в якій позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.04.2019 року з урахуванням неналежного виконання зобов`язання у сумі 239 422,82 грн. (що становить гривневий еквівалент 6 151,66 доларів США, визначених за курсом НБУ 38,92 за 1 Дол. США. на день подання позову 22.03.2024 року), у тому числі: комп. Відповідно до ст. 625 та п. 4.4 договору позики 153 172,40 грн., комп. Відповідно до ст. 524 ,533 ЦК України 62 463,90 грн., інфляційне збільшення у відповідності до ст. 625 та п. 4.4 договору позики 23 786,52 грн..

Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого останньому була надана позика в сумі 221 615,80 грн. з кінцевим терміном повернення позики 12.07.2019 року. Свій обов`язок позивач виконав та постановою Миколаївського апеляційного суду від 19.01.2021 року у справі № 487/8371/19 змінено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва та додаткове рішення, а саме стягнуто з відповідача на його користь138619 грн 22 коп. заборгованості за договором позики від 12квітня 2019 року, з яких: 72615 грн 80коп. сума позики; 31101грн 40коп.- пені та 34902 грн 02 коп. 50% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Ця заборгованість станом на 13.11.2019. Таким чином, позивач має право нараховувати передбачені договором позики компенсації та інші платежі з 14.11.2019 по день внесення грошових коштів на погашення боргу, а саме: 50% річних відповідно до п. 4.4. договору позики та відповідно до ст. 625 ЦК України, яку позивач розрахував до введення воєнного стану; боргу з урахуванням індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України; компенсацію внаслідок знецінення суми позики відповідно до п. 4.2 договору. Щодо судових витрат на правничу допомогу, позивач докази їх понесення будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

01 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

17 травня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву, який підписаний представником відповідача, відповідно до якого відповідач не визнає позовні вимоги, мотивуючи тим, що рішення суду про стягнення боргу за договором позики виконано, припинено дію договору, тому позивач безпідставно посилається на умови договору. Щодо нарахування інфляційних втрат, то індекс споживчих цін за зазначений у позові період не перевищив 103%, що визначено у ст. 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення, тому вимоги про стягнення інфляції задоволенню не підлягають. Також зазначає, що військовослужбовцям, відповідно до ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язання не нараховується. Окрім цього, відповідач вважає, що нарахована позивачем неустойка не відповідає наслідкам порушення зобов`язання і суд вправі зменшити розмір штрафних санкцій. Щодо витрат на правничу допомогу, представник відповідача зазначає, що складання позовної заяви у цій справі не потребує аналізу великої кількості документів, справа розглянута у спрощеному позовному провадженні без участі сторін, надання правничої допомоги адвокатом зводилось до складання позовної заяви, з мінімальною кількістю доказів, які є типовими для даної категорії справ. Враховуючи категорію справи, обсяг наданих адвокатом послуг, просить зменшити заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу. Докази понесення відповідачем судових витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 20000 грн.

20 травня 2024 року надійшло клопотання позивача про залишення відзиву без розгляду.

20 травня 2024 року надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що позивач здійснив нарахування за період невиконання зобов`язання і наявність судового рішення, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦПК України. На переконання позивача, відповідач помилково посилається на Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" при вирішенні даної справи, оскільки стороною позивача нараховується заборгованість з урахуванням індексу інфляції відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Щодо застосування ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то в законі мова йде про штрафні санкції, пені, проценти за користування кредитом, однак позивач не пред`являє ці види зобов`язань. Також ці види зобов`язань не можуть бути зменшені, оскільки позивач їх не пред`являє. Заперечення відповідача щодо судових витрат позивач вважає необґрунтованими, оскільки жодних конкретних зауважень щодо їх зменшення не наведено.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року продовжено строк для подання відзиву.

08 липня 2024 року надійшли письмові пояснення позивача, в яких він просить взяти до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 657/1024/16-ц від 24.04.2024.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов, відповідь на відзив та пояснення, надав пояснення аналогічні змісту його заяв по суті. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив, надав пояснення, які відповідають змісту відзиву, просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 12 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого Позикодавець ( ОСОБА_2 ) передає Позичальнику ( ОСОБА_4 ) грошові кошти в сумі 221615,80 грн., що за курсом НБУ (1 долар США=26,83 грн.) на день укладення цього Договору еквівалентно 8260,00 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до цього Договору. Кінцевий строк погашення позики 12.07.2019 року включно.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєві від 15 вересня 2020 року та додатковим рішенням від 05 жовтня 2020 року у справі № 487/8371/19, зміненими постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 138619 грн 22 коп. заборгованості за договором позики від 12 квітня 2019 року,з яких: 72615 грн 80 коп. сума позики; 31101 грн. 40 коп. - пені та 34902 грн 02 коп. 50% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3175 грн 19 коп. судових витрат.

Відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду заборгованість визначена станом на 13.11.2019.

Згідно з відповіддю приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. від 21.03.2024 № 5427, на депозитний рахунок приватного виконавця кошти від боржника надходили за наступною хронологією: 23.04.2021 2000 грн, 14.05.2021 2000 грн, 19.07.2021 2000 грн, 26.08.2021 1700 грн, 19.10.2021 2500 грн, 11.11.2021 2500 грн, 17.01.2022 2500 грн, 21.02.2022 2500 грн, 29.05.2023 10000 грн, 19.06.2023 10000 грн, 13.07.2023 15150,14 грн, 29.07.2023 5000 грн, 23.12.2023 5000 грн, 10.02.2024 5000 грн, 29.02.2024 85000 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.4 Договору позики, у разі несвоєчасного повернення Позичальником позики він в порядку статті 625 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити 50 відсотків річних, в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, а також сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Положеннями укладеного з відповідачем Договору позики від 12 квітня 2019 року передбачено, що у разі несвоєчасного повернення Позичальником позики він в порядку статті 625 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити 50 відсотків річних, в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, а також сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 50 відсотків від простроченої суми згідно статті 625 ЦК України є законними та обґрунтованими.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що договір припинив свою дію, оскільки Верховний Суд неодноразово наголошував, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17, від 15.12.2021 у справі №910/4908/21 тощо).

Також судом не приймаються доводи відповідача, що за визначений позивачем період величина індексу споживчих цін в жодному місяці не перевищила поріг індексації в розмірі 103 відсотка, а відтак інфляційні втрати не мали нараховуватись, виходячи з наступного.

Дійсно, відповідно до ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", який визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Проте, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 викладено правовий висновок, згідно якого «розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)».

Зазначений висновок в подальшому підтримувався Верховним Судом, зокрема, в постановах від 10 червня 2020 року в справі № 127/12820/17 (провадження № 61-17182св18), від 27 серпня 2020 року в справі № 638/9285/19 (провадження № 61-3446св20), від 27 січня 2021 року в справі № 337/5617/19 (провадження № 61-8564св20).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2020 року роз`яснила, що «порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»). Оскільки погашення боргу не відбувалося, правильним є розрахунок позивача, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднято основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду».

Отже, до розрахунку включаються усі періоди часу, в тому числі й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат є неспроможними та відхиляються судом.

У постанові Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року встановлено наявність грошових зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики, укладеним 12 квітня 2019 року з ОСОБА_2 , визначено їх розмір та стягнуто з заборгованість за договором позики у загальному розмірі 138 619,22 грн.

Оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання по стягненню боргу за договором позики, за рішенням суду борг обраховано станом на 13.11.2019, при цьому вказаний борг повністю погашено 29.02.2024, суд приходить до висновку про виникнення у позивача в новому періоді з 14 листопада 2019 року по 24.02.2022 року (дата визначена позивачем) права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 50% річних з урахуванням часткового погашення заборгованості в межах відкритого виконавчого провадження.

Окрім цього, відповідно до п. 4.2. Договору позики, крім суми позики, Позичальник компенсує (відшкодовує) Позикодавцю знецінення суми позики внаслідок девальвації гривень.

Позивачем надано розрахунок інфляційних збитків і 50 % річних на підставі отриманої від приватного виконавця інформації про надходження коштів на депозитний рахунок приватного виконавця і перерахування їх стягувачу,розрахунок компенсації відповідно до п. 4.2 Договору позики, і визначено, що інфляційні збитки за вказані періоди складають 23 786,52 грн., а 50 % річних 153 172,40 грн, компенсація 62 463,90 грн.

Суд погоджується із даними розрахунками, які є чіткими, зрозумілими і деталізованими, здійсненими позивачем з урахуванням погашення заборгованості в даному періоді.

Щодо визначення грошового еквіваленту боргу в іноземній валюті:

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до умов п. 1.1. договору позики, Позикодавець ( ОСОБА_2 ) передає Позичальнику ( ОСОБА_4 ) грошові кошти в сумі 221615,80 грн., що за курсом НБУ (1 долар США=26,83 грн.) на день укладення цього Договору еквівалентно 8260,00 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до цього Договору.

Отже, наявні підстави для визначення суми боргу в грошовому еквіваленті до іноземної валюти.

Враховуючи викладене, оцінивши надані докази в сукупності, наявні правові підстави для стягнення заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.

Розглядаючи розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1915,38 грн., тому враховуючи що позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 1915,38 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та професійну правничу допомогу, у зв`язку з тим, що сторонами зроблено заяву про надання доказів розміру судових витрат після ухвалення рішення, на підставі ч. 2 ст. 246 ЦПК України, для вирішення питання про судові витрати слід призначити судове засідання та встановити строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.04.2019 року у сумі 239 422,82 грн., що становить 6 151,66 доларів США (за курсом НБУ 38,92 за 1 Дол. США на день подання позову 22.03.2024 року), з яких:

153 172,40 грн. - 50% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання;

62 463,90 грн. - компенсація відповідно до п. 4.2 Договору та ст. 524 ,533 ЦК України,

23 786,52 грн. - інфляційне збільшення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1915,38 грн.

Для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу призначити судове засідання на 18 вересня 2024 року 15:00 год.

Встановити сторонам строк для подання доказів щодо розміру понесених ними судових витрат, який не може перевищувати п`яти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 04 вересня 2024 року.

Суддя: З.М. Сухаревич