Справа № 201/4281/24
Провадження № 2/201/2369/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Батманової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

12 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про стягнення заборгованості.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що між позивачем та ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» було укладено договір фінансового лізингу №APVО277774, згідно умов якого, ТОВ «Автокредит плюс», як лізингодавець, взяло на себе зобов`язання передати мені у лізинг вживаний автомобіль Renault Master, 2013 року випуску. На виконання умов вказаного договору позивачем були сплачені на користь ТОВ «Автокредит плюс» грошові кошти на загальну суму 162160,00 грн.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022 у справі №534/663/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит плюс» про застосування наслідків недійсності нікчемного договору фінансового лізингу №APVО277774 від 16.07.2018 позов було задоволено повністю та стягнуто з ТОВ «Автокредит плюс» сплачені за вказаним договором грошові кошти в сумі 162160,00 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19.10.2022 було зменшено суму стягнення грошових коштів з ТОВ «Автокредит плюс» на мою користь за нікчемним договором фінансового лізингу №APVО277774 від 16.11.2018 зі 162160,00 грн. до 56450,10 грн. та доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції вказівкою про моє зобов`язання повернути ТОВ «Автокредит плюс» в порядку реституції за цим нікчемним договором автомобіль Renault Master 2013 року випуску. В іншій частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022 було залишено без змін.

23.01.2023 на виконання рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022 зі змінами, внесеними постановою Полтавського апеляційного суду від 19.10.2022, ТОВ «Автокредит плюс» сплатило на заборгованість в сумі 56450,10 грн.

В подальшому, постановою Верховного Суду від 12.04.2023 постанову Полтавського апеляційного суду від 19.10.2022 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який своєю постановою від 29.01.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Автокредит плюс» залишив без задоволення, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022 залишив без змін.

02.04.2024 на виконання рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022, яке постановою Полтавського апеляційного суду від 29.01.2024 було залишено без змін, ТОВ «Автокредит плюс» сплатило на користь позивача решту частини заборгованості в сумі 105 709,90 грн.

Позивач вважає, що ТОВ «Автокредит плюс» прострочило виконання свого грошового зобов`язання щодо повернення йому грошових коштів, отриманих ним за нікчемним договором фінансового лізингу №APVО277774 від 16.11.2018, яке виникло у нього з моменту отримання ним цих коштів.

За таких обставин, ТОВ «Автокредит плюс» зобов`язано також сплатити інфляційні втрати в сумі 98109,12 грн. за весь час прострочення виконання ним вказаного грошового зобов`язання та три проценти річних в сумі 24059,78 грн., які позивач просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами.

Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки до спірних правовідносин застосована реституція, а відтак відсутні підставим для стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а відтак позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими.

Позивач не скористався правом на подання відповіді на відзив.

Вивчивши, матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Встановлено, що між позивачем та ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» було укладено договір фінансового лізингу №APVО277774, згідно умов якого, ТОВ «Автокредит плюс», як лізингодавець, взяло на себе зобов`язання передати мені у лізинг вживаний автомобіль Renault Master, 2013 року випуску. На виконання умов вказаного договору позивачем були сплачені на користь ТОВ «Автокредит плюс» грошові кошти на загальну суму 162160,00 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19.10.2022 було зменшено суму стягнення грошових коштів з ТОВ «Автокредит плюс» на мою користь за нікчемним договором фінансового лізингу №APVО277774 від 16.11.2018 зі 162160,00 грн. до 56450,10 грн. та доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції вказівкою про моє зобов`язання повернути ТОВ «Автокредит плюс» в порядку реституції за цим нікчемним договором автомобіль Renault Master 2013 року випуску. В іншій частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022 було залишено без змін.

23.01.2023 на виконання рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022 зі змінами, внесеними постановою Полтавського апеляційного суду від 19.10.2022, ТОВ «Автокредит плюс» сплатило на заборгованість в сумі 56450,10 грн.

В подальшому, постановою Верховного Суду від 12.04.2023 постанову Полтавського апеляційного суду від 19.10.2022 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який своєю постановою від 29.01.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Автокредит плюс» залишив без задоволення, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022 залишив без змін.

02.04.2024 на виконання рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2022, яке постановою Полтавського апеляційного суду від 29.01.2024 було залишено без змін, ТОВ «Автокредит плюс» сплатило на користь позивача решту частини заборгованості в сумі 105 709,90 грн.

Відтак вирішуючи позов ОСОБА_2 до ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» суди констатували нікчемність Договору фінансового лізингу № APVО277774 від 16.07.2018, та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину застосовували саме реституцію згідно ст. 216 ЦК України.

Розмежовуючи правовідносини з реституції за нікчемним правочином згідно ст. 216 ЦК України, та правові відносини з кондиції набуття, збереження майна без достатньої правової підстави згідно ст. 1212 ЦК України, Верховний Суд зазначав, що наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України (постанова Верховного суду по праві № 607/5422/16-ц від 20.03.2019).

Разом з цим суд критично оцінює посилання позивача на судову практику, оскільки у справі № 910/10156/17 та 910/29514/14 стягувалися не 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, а проценти за користування чужими коштами згідно ст. 536 ЦК України, вказуючи що відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу); згідно з частинами 1, 2 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Крім того посилання позивача на постанову ВП ВС від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15 та від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16 є безпідставним, оскільки такі стосуються юрисдикційних питань вирішення спору про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з ясувати обставини, які мають значення для справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палити Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19.

Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.В. Батманова