КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9870/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/11259/23

05 червня 2024 року Київський апеляційний судв складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Малофєєва Артема Івановича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Новака Р.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив відшкодувати йому за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, в розмірі 600 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що 29 липня 2019 року ним було подано позов до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди в сумі 135 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2020 року у справі № 552/4253/19 йому відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким його позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на його користь 1 000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю слідчих Головного управління Національної поліції в Полтавській області та Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції 1 Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

У січні 2021 року, в його інтересах було подано касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 27 січня 2021 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за вищевказаною касаційною скаргою.

Враховуючи, що досудове розслідування, відкрите у кримінальному провадження №0001027 від 29.05.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 125 КК України, в якому позивач визнаний потерпілим, триває вже понад п`ять років та бездіяльність органу досудового розслідування продовжується, позивач просив відшкодувати завдану йому моральну шкоду у вищезазначеному розмірі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, неодноразового протиправного закриття кримінального провадження, позивач був змушений докладати додаткових зусиль щодо відновлення її прав, що безумовним чином призвело до завдання йому моральної шкоди. Визначаючи розмір такої шкоди в сумі 5 000,00 грн, суд виходив із загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності. В цьому контексті суд врахував, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 600 000 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений позивачем розмір таких витрат в сумі 30 000,00 грн є невиправданим і завищеним, оскільки справа не є складною, а тому супровід даної справи у суді першої інстанції не може вартувати таких коштів. Водночас, надані адвокатом клієнту такі послуги, як: формування правової позиції у справі; копіювання документів, відповідно до кількості сторін; пошук судової практики не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.

Отже, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності таких робіт та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру до суми 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 15 березня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Малофєєв А.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року, збільшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача з 5 000 грн до 600 000 грн та розмір витрат на правничу допомогу з 5 000 грн до 30 000 грн.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Вказує, що хибним є висновок суду щодо відсутності достатніх доказів на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи ОСОБА_1 , які заслуговують на відшкодування моральної шкоди в розмірі 600 000,00 грн. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач надав висновок судової психологічної експертизи від 30 червня 2020 року, в якому встановлено, що у зв`язку з бездіяльністю органу досудового розслідування потерпілому завдані тривалі моральні страждання та визначено орієнтовний розмір на її відшкодування. Разом із тим, ухвалюючи оскаржуване рішення суд не навів мотивів врахування чи відхилення висновків, викладених у цьому дослідженні.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління національної поліції в Полтавській області просило відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог залишити без змін.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2019 року позивачем подано позов до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому він просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в сумі, яка буде визначена після проведення судово-психологічної експертизи. Позивач, з урахуванням висновку судової психологічної експертизи від 30.06.2020, просив стягнути моральну шкоду в сумі 135 000,00 грн. та здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2020 року у справі №552/4253/19 ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2020 рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2020 року у справі №552/4253/19 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю слідчих Головного управління Національної поліції в Полтавській області та Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції 1 Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

У січні 2021, в інтересах позивача подано касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року у вищезазначеній справі.

Верховний Суд ухвалою від 27 січня 2021 року відмовив у відкритті касаційного провадження.

Позивач вважає, що йому завдано моральну шкоду органом досудового розслідування, який проводить розслідування у кримінальному провадженні №0001027 та обґрунтовує це тим, що 29 травня 2014 року до Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області надійшло від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про те, що 28 травня 2014 року близько 17-00 год. невідома особа, перебуваючи в 1-й МКЛ по вул. Енгельса, 27, у м. Полтава , нанесла йому тілесні ушкодження.

Цього ж дня, за вказаним повідомленням, розпочато кримінальне провадження № 0001027 з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України.

Отже, у відомстві СВ відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головної управління Національної поліції в Полтавській області (далі - ВП №1) на досудовому розслідуванні перебуває кримінальне провадження №0001027 від 29 травня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 125 КК України, в якому позивач визнаний потерпілим. Процесуальне керівництво, у даному кримінальному провадженні, здійснюється Полтавською місцевою прокуратурою.

Так, слідчий органу досудового розслідування ВП №1, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001027 від 29 травня 2014 року, чотири рази приймав рішення про закриття даного кримінального провадження у формі постанови.

Вказані процесуальні рішення слідчого про закриття кримінального провадження №0001027, а саме: постанову слідчого Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області Костенко А. В. від 11 липня 2014 року; постанову заступника начальника СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 30 січня 2015 року; постанову слідчого СВ відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області Дорошенка Д. А. від 07 листопада 2017 року; постанову слідчого СВ відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НІ в Полтавській області Пугіна С. Є. від 28 травня 2019 року було оскаржено до суду.

За результатами розгляду скарг, слідчим суддею постановлені ухвали про скасування перелічених постанов, зокрема, ухвалами Київського районного суду м. Полтави 06 липня 2014 року (справа № 552/4922/14-к), від 04 січня 2018 року (справа №552/8451/17), від 14 червня 2019 року (справа №552/1285/18) та ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 січня 2015 року (справа №552/6500/15-к), для продовження проведення слідчих дій.

Обґрунтовуючи свої рішення, суд виходив з того, що вимоги щодо всебічного повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки всіх зібраних та перевірених доказів дотримані не були, висновок про відсутність складу кримінального правопорушення базується на показаннях частини свідків, при цьому не надано оцінку викривальним показанням інших свідків та іншим, крім показань свідків, доказам. Водночас, потерпілим неодноразово подавались клопотання про допит свідків та проведення слідчих дій, але слідчим дані клопотання не розглядались, у зв`язку з чим потерпілий, через адвоката, постійно звертався до слідчого судді для оскарження протиправних дій та бездіяльності слідчого ВП №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001027.

Так, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року (справа №552/6862/16-к) зобов`язано слідчого ВП№1 допитати ряд свідків.

16 лютого 2018 року на ім`я начальника слідчого відділу ВП №1, потерпілим, через канцелярію, заявлено клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та зняття фотокопій.

Відповіді за результатами розгляду клопотання не надходило, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із скаргою.

07 березня 2018 року слідчий суддя Київського районного суду м. Полтави виніс ухвалу, якою зобов`язав слідчого СВ ВП №1, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001027 розглянути клопотання потерпілого від 16 лютого 2018 року та за наявності відповідних підстав задовольнити його, а у разі відмови у його задоволенні винести вмотивовану постанову, копію якої вручити для можливого оскарження.

03 травня 2018 року ухвалою слідчого судді визнано, що мала місце бездіяльність слідчого СВ відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001027, яка полягає у нездійсненні слідчим процесуальної дії, яку він зобов`язаний вчинити у визначений статтею 220 КПК України строк. Зобов`язано останнього розглянути клопотання потерпілого від 30 березня 2018 року та за наявності відповідних підстав задовольнити його, а у разі відмови у його задоволенні винести вмотивовану постанову, копію якої вручити йому для можливості оскарження.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2018 року визнано, що мала місце бездіяльність слідчого ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001027, яка полягає в недотриманні вимог статті 9 КПК України та невиконанні ухвали Київського районного суду м. Полтави по справі №552/6862/16-к від 09 грудня 2016 року, а саме не проведені допити свідків та працівників поліції, які оглядали відеозапис з камер спостереження 28.05.2014. Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001027 в триденний строк з моменту отримання даної ухвали надати до Київського районного суду м. Полтава звіт про виконання ним ухвали слідчого судді від 09 грудня 2016 року у справі №552/6862/16-к, про що також повідомити потерпілого в зазначений строк.

09 квітня 2019 року до Київського районного суду м. Полтави подано скаргу на бездіяльність слідчого ВП №1 щодо не розгляду клопотання.

23 квітня 2019 року скаргу задоволено, зобов`язано слідчого ВП №1 розглянути клопотання адвоката потерпілого від 27 березня 2019 року та надати до суду звіт про виконання ухвали слідчого судді, про що також повідомити потерпілого.

18 червня 2019 року адвокат позивача звернувся в інтересах потерпілого до слідчого судді Київського районного суду м. Полтави зі скаргою на рішення слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області від 06 травня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих дій.

03 липня 2019 року скаргу задоволено, зокрема, постанову слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Пугіна С. Є. від 06.05.2019 по кримінальному провадженню №0001027 від 29.05.2014 скасовано. Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Пугіна С. Є. розглянути належним чином клопотання сторони потерпілого від 27 березня 2019 року в частині призначення дати та часу для проведення допиту ОСОБА_4 , організації належного виконання даного заходу та повідомлення сторони потерпілого для можливості бути присутнім під час реалізації цієї процесуальної дії.

Окрім того, 09 січня 2019 року до Октябрського районного суду м. Полтави подано скаргу на постанову прокурора Полтавської місцевої прокуратури про відмову в задоволенні скарги щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001027.

16 січня 2019 року ухвалою слідчого судді скаргу задоволено. Скасовано постанову заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області від 10 грудня 2018 року про відмову у задоволенні скарги адвоката, поданої в інтересах потерпілого, щодо недотримання розумних строків час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001027 та зобов`язано прокурора Полтавської місцевої прокуратури або його заступника розглянути та прийняти обґрунтоване рішення по скарзі адвоката, поданої в інтересах потерпілого, щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001027.

24 січня 2019 року заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області виніс постанову про задоволення скарги щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001027.

28 жовтня 2020 року адвокатом, в інтересах потерпілого, засобами поштового зв`язку до ВП № ПВП ГУ НП в Полтавській області заявлено клопотання в порядку статті 220 КПК України, якому останній просив повідомити термін закінчення досудового розслідування, які процесуальні дії для цього необхідно провести, строки їх виконання та проінформувати чи проведено допит ОСОБА_4 . Однак, відповіді за результатами розгляду клопотання сторона потерпілого не отримала, тому адвокат звернувся в інтересах ОСОБА_1 до слідчого судці Київського районного суду м. Полтави зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ ВП № 1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, що проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001027.

13 листопада 2020 року ухвалою слідчого судді скаргу задоволено. Визнано, що мала місце бездіяльність уповноваженої особи ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, у провадженні перебувають матеріали кримінального провадження № 0001027 щодо не розгляду клопотання потерпілого ОСОБА_1 від 28 жовтня 2020 року, в порядку статті 220 КПК України та зобов`язано уповноважену особу розглянути клопотання потерпілого.

10 лютого 2021 року адвокатом, в інтересах ОСОБА_1 , в черговий раз, до ВП №1 ПІВП ГУ НП в Полтавській області подано клопотання в порядку статті 220 КПК України, в якому останній просив повідомити про хід досудового розслідування, а також надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення, попередньо узгодивши дату по телефону, з метою уникнення будь-яких затримок внаслідок поштового пересилання, відповідь за результатами.

Однак, відповіді за результатами розгляду клопотання сторона потерпілого не отримала. Тому, адвокат звернувся в інтересах ОСОБА_1 до слідчого судді Київського районного суду м. Полтави зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи ВП №1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області, провадженні №0001027.

04 березня 2021 року ухвалою слідчого суді скаргу задоволено. Визнано, що мала місце бездіяльність уповноваженої особи ВП № 1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області, в провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження №0001027 щодо не розгляду клопотання адвоката в інтересах потерпілого ОСОБА_1 від 10 лютого 2021 року, в порядку статті 220 КПК України.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України 600 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неефективного ведення досудового розслідування кримінальної справи та надмірної тривалості кримінального провадження, посилаючись, зокрема, на те, що, починаючи з 2014 року слідство триває, а винні особи не притягнуті до кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії), заява № 68490/01).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування, викладені також й в інших постановах Верховного Суду.

Так, зокрема, у справі № 641/2476/17-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач протягом чотирьох років був вимушений неодноразово звертатися до органів прокуратури, суду з відповідними скаргами, заявами, внаслідок чого було порушено його звичайний ритм життя. Крім того, систематичною бездіяльністю органів прокуратури, встановленою на підставі ухвал слідчих суддів, позивачу спричинена моральна шкода, тому, виходячи із принципу розумності і справедливості, обґрунтованим є відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000,00 грн.

У справі № 638/6363/19 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що позивач довів тривалу протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою (з 2013 року), неодноразове винесення слідчими прокуратури постанов про закриття кримінального провадження у спосіб, який демонструє заявнику ігнорування його доводів. Вказані обставини свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди, судами визначено її розмір (5 000,00 грн) відповідно до характеру та розміру душевних страждань позивача, виходячи із вимог розумності, виваженості і справедливості.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що слідчі дії у кримінальному провадженні тривають з 2014 року, позивач для відновлення порушеного права протягом багатьох років був вимушений неодноразово звертатися до правоохоронних органів із відповідними клопотаннями, заявами та скаргами, внаслідок чого порушено його звичайний ритм життя, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що винесенням незаконних рішень, тривалою бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України, позивачу завдано моральних страждань, що свідчить про наявність підстав, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України, для відшкодування йому моральної шкоди.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції навів належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тобто суд з`ясував доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази, в тому числі й висновок судової психологічної експертизи, оцінив їх та правильно визначив конкретний розмір шкоди, який є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, їх тривалості та тяжкості, вимушених змін у його житті, вимог розумності та справедливості, є достатнім і не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів щодо стягнутих судом першої інстанції витрат на правничу допомогу.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Малофєєва Артема Івановича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року

Головуючий: Судді: