Провадження № 22-ц/812/705/24 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 травня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/9098/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворська Ж. М.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаєві, повний текст якого складено 18 січня 2024 року, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист конституційних прав шляхом застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що 10 вересня 2010 року з метою отримання банківських послуг відповідач звернулася до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та підписала заяву від 10 вересня 2010 року, на підставі якої було відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшився до 11 300 грн.

Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 19 жовтня 2021 року у неї виникла заборгованість перед банком у розмірі 16 745.16 грн, яка складається з: 13 173.77 грн - заборгованості за тілом кредиту; 3 571.39 грн - заборгованості за простроченими відсотками.

Посилаючись на викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2010 року у розмірі 16 745.16 грн.

27 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», де зазначала, що вона звертається до суду як споживач кредитних послуг з позовом про захист конституційних прав людини і громадянина шляхом застосування правових наслідків недійсності нікчемного договору про надання банківських послуг без номеру та дати підпису.

Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи не підписані та не визнаються позивачем за зустрічним позовом, кредитний договір укладається в письмовій формі, а кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договір про надання банківських послуг не відповідає вимогам щодо договору про споживчий кредит.

Суд може застосувати правові наслідки недійсності нікчемного договору про надання банківських послуг шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд з ціллю захисту конституційних прав підтвердити обставини нікчемності договору про надання банківських послуг без номеру і дати підпису, який склався з підписаної нею анкети-заяви від 10 вересня 2010 року та не підписаних документів АТ КБ «ПриватБанк» - Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи, та застосувати правові наслідки його нікчемності шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору. Зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» надати розрахунок сум отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів та сплачених нею грошових коштів на погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг без номеру та дати підпису з ціллю визначення розміру грошових коштів, які сторони повинні повернути другій стороні.

Ухвалою суду від 01 червня 2023 року прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист конституційних прав шляхом застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, укладеним 10 вересня 2010 року у розмірі 13 173 грн 77 коп. за тілом кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 785 грн 85 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист конституційних прав шляхом застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину кредитного договору відмовлено.

Рішення суду щодо часткового задоволення зустрічного позову мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначені позивачем Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13 173 грн 77 коп.

Щодо відмови в задоволенні вимог зустрічного позову, суд першої інстанції мотивує своє рішення тим, що позовні вимоги зустрічного позову про необхідність встановлення нікчемності договору від 10 вересня 2010 року і застосування наслідків його недійсності, безпідставні, оскільки під час розгляду справи судом не було здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, і тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Стосовно вимоги позову про повернення сторонами договору в натурі все, що вони одержали на виконання цього договору також, як наслідок, не підлягає до задоволення.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача надати розрахунок суми, сплачених нею грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, то суд вважає їх похідними від вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, а через це вони також не підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити в повному обсязі вимоги зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що за правилами погашення кредитної заборгованості банки в першу чергу стягують зі споживача прострочені відсотки та не з`ясувала, що наведені погашення скаржником кредитної заборгованості стосуються саме прострочених відсотків, які визнані судом необґрунтованими.

Судом не було враховано сум погашення скаржником прострочених відсотків на зменшення суми заборгованості за тілом кредиту в умовах, коли суд відмовив скаржнику в задоволенні його вимог про зобов`язання Банка надати розрахунок сум отриманих скаржником кредитних коштів та сплачених ним грошових коштів на погашення кредитної заборгованості.

Рішення суду першої інстанції, що оскаржується в частині стягнення заборгованості не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, що відповідно до приписів статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування.

Банк перед укладенням кредитного договору, в порушення прав скаржника як споживача кредитних послуг, зазначених в частині 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.1., 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не надав останньому у письмовій формі інформації для здійснення свідомого вибору.

На необхідність надання вказаної інформації споживачу перед укладенням кредитного договору звернув увагу Конституційний Суд України в своєму рішенні № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року.

Ненадання банком вказаної інформації скаржнику перед укладенням кредитного договору у письмовій формі є нечесною підприємницькою практикою.

Суд першої інстанції умисно не застосував вимоги статей 42, 129, 150 Конституції України, вимоги статті 56 Закону України «Про Національний банк України».

Також суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача на користь позивача витраті по сплаті судового збору, оскільки відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, проте повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. З огляду на ці обставини апеляційний суд, виходячи з положень частини 2 статті 372 ЦПК України розглянув справу без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 10 вересня 2010 року відповідач підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно Анкети-заяви ОСОБА_1 висловила свою згоду на те, що Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і Банком договір про надання банківських послуг.

При цьому у вказаній заяві не міститься розмір відсотків за користування кредитними коштами.

Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 .

У відповідності до умов договору відповідач отримала у борг кошти, ліміт яких в подальшому було збільшено до 11 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

За інформацією з особового карткового рахунку відповідача встановлено, що за період з 20 листопада 2013 року по 19 жовтня 2021 року відповідач регулярно протягом усього періоду користувалася кредитними коштами.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої Банком, станом на 19 жовтня 2021 року за договором відповідач має заборгованість в розмірі 16 745.16 грн, яка складається з: 13 173.77 грн заборгованості за тілом кредиту; 3 571.39 грн - заборгованості за простроченими відсотками.

З довідки Банку вбачається, що останній раз відповідач отримала кредитну картку 20 липня 2016 року терміном дії до травня 2020 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 стаття 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В анкеті-заяві позичальника від 10 вересня 2010 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 вересня 2010 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифи банку, як невід`ємні частини спірного договору.

До позовної заяви Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий банком Витяг з Умов та Правил і Тарифи були надані при укладенні договору позичальнику та який ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та їх розміри, порядок нарахування та сплати.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Тарифи Банку, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису позичальника ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 вересня 2010 року шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення процентів за користування кредитними коштами.

До таких висновків дійшла Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За такого суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для заперечення висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів по кредиту, оскільки він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

Між тим суд першої інстанції правильно визначивши, що сторони не погоджували розмір процентів за користування позиченими коштами, при обрахуванні суми заборгованості не врахував, що Банк безпідставно списував проценти за користування коштами та включав списані суми в рахунок заборгованості.

За такого відповідно до виписки з банківського рахунку з урахуванням безпідставно списаних сум процентів за період з 31 грудня 2013 року по 01 жовтня 2021 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за договором про надання банківських послуг, укладеним сторонами 10 вересня 2010 року.

При цьому колегія суддів апеляційного суд погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

За положеннями частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору сторін внаслідок його некчемності ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на те, що в кредитному договорі не визначено розмір процентної ставки за кредитом, надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи не підписані та нею не визнаються, договір укладений з недодержанням письмової форми, а тому є нікчемним.

Згідно із частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи договір про надання банківських послуг, ОСОБА_2 погодилася отримати кредитну картку «Універсальна» з встановленим Банком грошовим лімітом, при цьому підписавши Анкету-заяву від 10 вересня 2010 року погодилася з умовами кредитування, отриманням кредиту та повернення запозичених коштів. Протягом тривалого часу ( 2013 2020 роки) користувалася коштами, наданими банком на підставі цієї Анкети-заяви, повертала запозичені кошти, отримувала нову кредитну картку після спливу строку дії першої.

Таким чином, положення договору про надання банківських послуг не можна вважати несправедливими та такими, що порушують конституційні права ОСОБА_1 , тому підстави для визнання такого договору недійсним внаслідок його нікчемності відсутні.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення договору) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-511цс).

За таких обставин у справі, яка переглядається, оскаржене рішення суду першої інстанції є правильними в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання нікчемного правочину недійсним, та застосуванням наслідків виконання недійсного правочину.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог за зустрічним позовом не спростовують, а зводяться до тлумачення заявником вимог законодавства на свій розсуд.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог Банку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в їх задоволенні.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду першої інстанції з первісним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір за подання позову в розмірі 2 270 грн.

Рішенням суду першої інстанції вимоги первісного позову було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за тілом кредиту та відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції в повному обсязі.

За такого при зверненні до суду апеляційної інстанції відповідач повинен був сплатити судовий збір за оскарження первісних позовних вимог у розмірі 3 405 грн.

ОСОБА_1 судовий збір при поданні апеляційної скарги не сплатила, зазначивши в доводах апеляційної скарги про безпідставність стягненню з неї судом першої інстанції судового збору, оскільки вона звільнена від його сплати на підставі Закону України «Про судовий збір» та несплату з тих же підстав судового збору за подання апеляційної скарги. При відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд не вирішував питання зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки це питання вирішило б наперед доводи апеляційної скарги.

За результатами перегляду рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь Банку кредитної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 173 грн 77 коп. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 173 грн 77 коп.

За оскарження рішення в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягав сплаті судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 678.72 грн (сума судового збору, що підлягала сплаті пропорційно розміру задоволених судом першої інстанції позовних вимог - 1 785.81 грн х 150% = 2 678.72 грн).

За такого з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в дохід держави за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 у розмірі 2 678.72 грн, а з ОСОБА_1 , як відповідача за первісним позовом, в дохід держави підлягає стягненню несплачений судовий збір, за оскарження рішення суду в частині стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 726.29 грн.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Отже ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підстави частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» тільки, як позивач за зустрічним позовом. З урахування цих обставин вона звільнена від сплати судового збору за оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, а тому витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в цій частині слід віднести на рахунок держави.

Судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» при поданні позовної заяви до суду першої інстанції слід віднести за рахунок позивача, оскільки за результатами перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення в задоволенні всіх позовних вимог первісного позову відмовлено.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, укладеного 10 вересня 2010 року, у розмірі 13 173 грн 77 коп. відмовити.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 2 678 грн 72 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 726 грн 29 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Явороська

Повний текст постанови складено 08 травня 2024 року.