КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1919/20 Головуючий у суді І інстанції Захарчук С.С.
Провадження № 22-ц/824/6556/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року піддана Великої Британії - ОСОБА_1 в порядку Гаазької конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до підданого Великої Британії - ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину.

Позов обґрунтувала тим, що у неї з відповідачем є спільна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вона сама утримує і виховує дитину, офіційно не працевлаштована, є студенткою, її дохід складається із стипендії та допомоги на дитину, чого недостатньо для необхідного забезпечення і утримання дитини.

Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач допомоги на утримання дитини не надає, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 200 фунтів стерлінгів, що становить 6 163,56 грн, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в позовній заяві ОСОБА_1 вказувала про те, що ОСОБА_2 проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , та допомоги на утримання спільної дитини не надає.

Разом з тим, згідно із інформацією, витребуваної судом у Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 06 квітня 2017 року по 14 січня 2022 року ОСОБА_2 зареєстрованим не значився.

Таким чином, позивачкою у порушення вимог частини четвертої статті 3 Конвенції та пункту 14 Інструкції не надано доказів, що у період з 13 лютого 2020 року (дата подачі позову) по дату розгляду справи відповідач проживав в Україні за вказаною нею адресою, як і не надано доказів того, що фактичне місце проживання відповідача відповідає цій адресі на території України.

Суд не взяв до уваги довідку Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України № 12-720-19 від 07 травня 2019 року, оскільки повноваження у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб не належать до компетенції Державної міграційної служби України.

Також суд першої інстанції зазначив, що позовна заява у порушення вимог пункту 14 Інструкції не містить адреси відповідача протягом останніх п`яти років, позивачкою не обґрунтовано розмір аліментів, які вона просить стягнути з відповідача, і не надано доказів ухилення відповідача від обов`язку щодо утримання дитини, а визначаючи розмір аліментів в сумі 200 фунтів стерлінгів, позивачка не вказала фінансові та сімейні обставини відповідача, його рід занять та місце роботи.

В апеляційній скарзі позивачка в особі представника - уповноваженого Міністерством юстиції України директора Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Бреуса С.М. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що наведені судом першої інстанції підстави для відмови у задоволенні позову, а саме, що відповідач не має зареєстрованого місця проживання (перебування) на території України, вже вказувались судом в ухвалі Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року, якою позовну заяву про стягнення аліментів було визнано неподаною та повернуто позивачу.

Однак, Київський апеляційний суд постановою від 10 грудня 2021 року скасував вищевказану ухвалу та зазначив, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, не звернув увагу на подані до позовної заяви документи, а саме: лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, з якого вбачається, що за даними інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційно-аналітичної підсистеми управління міграційними процесами ДМС встановлено, що відповідач документований посвідкою на тимчасове проживання, термін дії якої до 20 грудня 2020 року, та зазначено, що на час останнього звернення до ДМС був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому в силу частини п`ятої статті 82 ЦПК України лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України є належним та допустимим доказом, що підтверджує факт проживання відповідача в Україні.

Висновки суду про відсутність зареєстрованого місця проживання відповідача в Подільському районі м. Києва не впливає на підсудність справи, оскільки як міжнародним, так і національним законодавством визначається, що право на стягнення аліментів в Україні залежить від місця проживання відповідача, у тому числі фактичного, а не тільки зареєстрованого.

Також не погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що позивачкою не обґрунтовано розмір аліментів, які вона просить стягнути з відповідача, а також не надано доказів того, що відповідач ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини.

В матеріалах справи містяться відомості про витрати позивачки на утримання дитини, зокрема, виписка витрат з кредитної карти. Більше того, загальновідомим є факт, що споживчі ціни у Великій Британії є значно вищими ніж в України. При цьому сімейне законодавство не встановлює обов`язку для позивача доводити факт ухилення відповідача від сплати аліментів, оскільки предметом судового розгляду є визначення розміру аліментів, а не стягнення боргу по вже визначеному розміру аліментів.

Крім того, позивачка вважає хибною позицію районного суду щодо того, що вона не вказала фінансові та сімейні обставини відповідача, його рід занять та місце роботи. Спростовуючи ці висновки суду, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що норми частини четвертої статті 3 Конвенції про стягнення аліментів за кордоном є диспозитивними (не обов`язковими), оскільки вказано, що адреса протягом останніх п`яти років, рід занять та інше зазначається за умови, якщо така інформація відома позивачу.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнитиз таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є підданими Великої Британії та батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 52, 53).

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції (підсудності) підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, № 29458/04, № 29465/04, § 24) вказав, що фраза «установленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У справі, яка переглядається, предметом позову є стягнення з іноземця - підданого Великої Британії на користь іноземки - підданої Великої Британії аліментів на утримання дитини, яка теж є народженою на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Відповідно до частини першої статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Між Україною та Великою Британією немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у сімейних справах, а сторони є підданими (громадянами) іншої держави, тому процесуальні питання, пов`язані з вирішення даного спору, регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-IV (далі - Закон № 2709-IV).

Цей Закон встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону № 2709-IV встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до статті 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору (стаття 3 Закону № 2709-IV).

Згідно частини першої статті 73 Закону № 2709-IV іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до частини першої статті 75 Закону № 2709-IV підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Статтею 76 Закону № 2709-IV встановлені підстави для визначення підсудності справ судам України. Суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження (пункт 2).

Відповідно до статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно із частиною першою статті 67 Закону № 2709-IV зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Частинами першою та другою статті 67-1 Закону № 2709-IV передбачено, що якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним відповідно до частини першої статті 67 цього Закону, зобов`язання щодо утримання між батьками і дітьми регулюються правом держави суду.

Якщо особа, яка має право на утримання, звернулася з вимогою про утримання до суду в державі, в якій особа, яка зобов`язана надати утримання, має місце проживання, зобов`язання щодо утримання між батьками і дітьми визначаються правом держави суду. Однак якщо одержати утримання відповідно до зазначеного права неможливо, застосовується право, передбачене частиною першою статті 67 цього Закону.

Таким чином, лише у разі наявності підстав, передбачених статтею 76 Закону № 2709-IV, справа підсудна судам України. Це положення Закону № 2709-IV не суперечить міжнародним конвенціям, які ратифіковані Україною.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном» від 20 липня 2006 року № 15-V, Україна приєдналась до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, укладеної 20 червня 1956 року у м. Нью-Йорк.

Згідно із частиною 3 статті 3 Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, укладеної в Нью-Йорку 20 червня 1956 року (далі - Конвенція) до заяви додаються всі відповідні документи, у тому числі, у разі необхідності, доручення, яке вповноважує Орган, що приймає, діяти від імені позивача або призначити будь-яку іншу особу діяти від імені позивача. Вона також супроводжується фотокарткою позивача та, у разі можливості, фотокарткою відповідача.

За частиною 4 статті 3 Конвенції орган, що передає, уживає всіх розумних заходів для забезпечення дотримання вимог законодавства держави Органу, що приймає. Згідно з вимогами цього законодавства, заява повинна містити: a) повне ім`я, адресу, дату народження, громадянство й рід занять позивача та ім`я й адресу будь-якого законного представника позивача; b) повне ім`я відповідача та, наскільки це відомо позивачеві, його адреси протягом попередніх п`яти років, дату народження, громадянство й рід занять; c) відомості про підстави, на яких ґрунтується позов, та про допомогу, що запитується, а також будь-яку іншу інформацію, наприклад фінансові та сімейні обставини позивача й відповідача.

Законом від 20 липня 2006 року № 15-V на Міністерство юстиції України покладаються функції Органу, що приймає, та Органу, що передає, згідно з Конвенцією, яка набула чинності для України 19 жовтня 2006 року.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання» від 11 січня 2013 року № 26-VII Україна ратифікувала Конвенцію про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, вчинену 23 листопада 2007 року у м. Гаазі. Конвенція набрала чинності в Україні з 01 листопада 2013 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання Центральні органи надають допомогу стосовно заяв відповідно до розділу III. Вони, зокрема: передають й отримують такі заяви; ініціюють або сприяють порушенню провадження стосовно таких заяв.

Стосовно таких заяв вони вживають усіх відповідних заходів: для надання або сприяння наданню правової допомоги у випадках, коли цього вимагають обставини; для допомоги у встановленні місцезнаходження боржника або кредитора; для допомоги в отриманні відповідної інформації стосовно доходів та в разі необхідності інших фінансових обставин боржника або кредитора, у тому числі місцезнаходження активів; для сприяння отриманню документів або інших доказів; для сприяння врученню документів.

Статтею 49 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання у відносинах між Договірними державами ця Конвенція замінює Конвенцію Організації Об`єднаних Націй про стягнення аліментів за кордоном від 20 червня 1956 року настільки, наскільки її сфера застосування між такими державами збігається зі сферою застосування цієї Конвенції.

Відповідно до пунктів 3, 4 Інструкції про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 121/5 від 29 грудня 2006 року (далі - Інструкція), ця Інструкція визначає спрощену процедуру стягнення аліментів на дитину або утримання на іншого члена сім`ї згідно з Конвенцією у відносинах з такими державами, які є її сторонами: Австралія, Алжир, Аргентина, Барбадос, Бельгія, Білорусь, Боснія і Герцеговина, Бразилія, Буркіна-Фасо, Ватикан, Великобританія, Гаїті, Гватемала, Греція, Данія, Еквадор, Естонія, Ізраїль, Ірландія, Іспанія, Італія, Кабо-Верде, Казахстан, Кіпр, Киргизстан, Колумбія, Німеччина, Ліберія, Люксембург, Македонія, Мексика, Молдова, Монако, Марокко, Нігер, Нідерланди, Нова Зеландія, Норвегія, Пакистан, Польща, Португалія, Румунія, Сейшели, Сербія, Словаччина, Словенія, Суринам, Туніс, Туреччина, Уругвай, Угорщина, Філіппіни, Фінляндія, Франція, Хорватія, Центральноафриканська Республіка, Чехія, Чилі, Швейцарія, Швеція, Шрі-Ланка (далі - Договірні Сторони).

У разі, коли між Україною та будь-якою з Договірних Сторін діє інший міжнародний договір, що регулює питання визнання і виконання судових рішень, виконання доручень про вручення документів або отримання доказів за кордоном, можуть застосовуватись положення відповідного міжнародного договору.

Усі звернення про стягнення аліментів на дитину або утримання на іншого члена сім`ї та інші документи на виконання Конвенції в Україні надсилаються для передачі за кордон або з-за кордону через Міністерство юстиції України.

Згідно із абзацом 2 пункту 14 Інструкції позовна заява про стягнення аліментів в Україні оформлюється позивачем письмово з урахуванням статті 119 Цивільного процесуального кодексу України та Конвенції, і у ній зазначаються: а) повне ім`я позивача, дата народження, громадянство, місце проживання, поштовий індекс, номер телефону, ім`я й адреса будь-якого законного представника позивача, надається фотокартка позивача, а у відповідних випадках - повне ім`я і дата народження особи, на утримання якої вимагаються аліменти; б) повне ім`я відповідача та, наскільки це відомо позивачеві, його адреси протягом останніх п`яти років, дата народження, громадянство й рід занять та місце роботи, поштовий індекс, номер засобів зв`язку, у разі наявності, також додається його фотокартка; в) зміст позовних вимог; г) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також будь-яка інша інформація, наприклад про фінансові та сімейні обставини позивача й відповідача; ґ) перелік документів, що додаються; д) довіреність на уповноваження Міністерства юстиції України представляти інтереси позивача у справі про стягнення аліментів.

Отже, підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається відповідно до вимог Закону № 2709-IV і однією із підстав для визначення такої підсудності є те, що відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження на території України. Разом із тим, судове провадження здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України із врахуванням вимог абзацу 2 пункту 14 Інструкції.

Як вбачається з матеріалів справи, позов про стягнення аліментів в даній справі був поданий підданою Великої Британії - ОСОБА_1, яка проживає у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, в порядку Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання та Конвенції Організації Об`єднаних Націй про стягнення аліментів за кордоном від 20 червня 1956 року, до підданого Великої Британії - ОСОБА_2 .

Підставою для визначення підсудності даної справи національному суду України зазначила місце проживання відповідача на території України.

Міністерством юстиції України 04 червня 2019 року заява ОСОБА_1 була передана Координаційному центру з надання правової допомоги, який, у свою чергу 11 червня 2019 року передав цю заяву Правобережному місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги для перевірки зазначеної заяви, а також доданих до неї документів, на відповідність положенням Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання та вимогам Інструкції.

15 липня 2019 року довіреністю Міністерства юстиції України уповноважено представника відділу правопросвітницта та надання безоплатної правової допомоги Правобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Негоду К.О. представляти інтереси ОСОБА_1 під час розгляду заяви про встановлення рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_2 в судах України.

Вимоги до позовної заяви зазначені в статі 175 ЦПК України. Зокрема, позовна заява має містити ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Отже, зазначення місця проживання (перебування) відповідача є обов`язковим як для цілей визначення підсудності справи з іноземним елементом судам України, так і для визначення територіальної підсудності і дотримання права відповідача бути обізнаним про пред`явлений до нього позов і брати участь в судовому засіданні.

Представником ОСОБА_1 - Негодою К.О. була складена позовна заява, в якій зазначено місце проживання відповідача - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження місця проживання відповідача в Україні і саме за адресою: АДРЕСА_1 , до позовної заяви був наданий лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 31 травня 2019 року, направлений на запит Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України від 07 травня 2019 року № 12-720-19 щодо надання інформації стосовно встановлення місця реєстрації в Україні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якого за даними інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційно-аналітичної підсистеми управління міграційними процесами ДМС встановлено, що відповідач документований посвідкою на тимчасове проживання, термін дії якої до 20 грудня 2020 року та зазначено, що на час останнього звернення до ДМС був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом із тим, Департаментом зазначено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року № 888-VIII повноваження у сфері реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб з 04 квітня 2016 року делеговані утвореним органам реєстрації (об`єднані територіальні громади, виконавчі органи сільських, селищних або міських рад, сільські голови (у випадку, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено).

На виконання вимог пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, реєстраційні обліки територіальних підрозділів ДМС (картотеки, що складаються з відомостей про реєстрацію у формі картки реєстрації особи та адресної картки) передані відповідним органам реєстрації (а.с. 12).

Відповідно до частин шостої-дев`ятої статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

На виконання наведених вимог статті 187 ЦПК України суд першої інстанції надіслав запит до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської районної в м. Києві державної адміністрації щодо реєстрації ОСОБА_2 за вказаною в позовній заяві адресою: АДРЕСА_1 , у строк до 20 січня 2022 року.

Як вбачається із відповіді Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 14 січня 2022 року відповідно даних інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» та картотеки реєстраційного обліку фізичних осіб, Вільям Пол Едманс за вказаною в запиті адресою зареєстрованим не значився (а.с. 103).

Також до відповіді наданий витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва від 14 січня 2022 року № 77495340 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за вказаною адресою, з якого вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 у період з 06 квітня 2017 року по 14 січня 2022 року було зареєстровано 1046 осіб (із зазначенням дати реєстрації та ПІБ цих осіб), однак серед них відсутнє ім`я відповідача ОСОБА_2 (а.с. 104-134).

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З метою забезпечення реалізації цього права та відповідно до названої норми Конституції України 11 грудня 2003 року прийнято Закон України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон 1382-IV).

За визначеннями статті 3 цього Закону в редакції, яка діяла на час пред`явлення позову, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради;

довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи;

документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні;

реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;

реєстр територіальної громади - база даних, призначена для зберігання, обробки, використання визначеної цим Законом інформації, що створюється, ведеться та адмініструється органом реєстрації для обліку осіб, які проживають на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

З урахуванням наведених норм права, підтвердженням місця проживання особи є саме відомості надані органом реєстрації, яким в даному випадку є Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, із реєстру територіальної громади міста Києва.

Виходячи із отриманої судом інформації від повноважного органу на надання такої інформації, відповідач ОСОБА_2 ані на час пред`явлення позову, ані станом на січень 2022 року не був зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 31 травня 2019 року, оскільки в ньому не зазначено посилання на те, коли, яким органом і на підставі яких документів було зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 на території України.

Крім того, у листі також було зазначено, що реєстраційні обліки територіальних підрозділів ДМС передані відповідним органам реєстрації, отже на час надання відповіді у ДМС України не було документального підтвердження реєстрації місця проживання відповідача на території України.

Отже, посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_2 на момент звернення до суду проживав (перебував) за адресою, яка зазначена у позовній заяві, не заслуговують на увагу, оскільки встановлені судом першої інстанції обставини не свідчать, що місце проживання або перебування відповідача було задекларовано/зареєстровано у встановленому законом порядку за цією адресою.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спір з приводу стягнення з підданого Великої Британії - ОСОБА_2 аліментів на дитину не підсудний національним судам України.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню у судах України, підсудність визначається за правилами ЦПК України.

Оскільки у цій справі наведені вище позовні вимоги не належать до виключної підсудності судам України, то у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для ухвалення рішення по суті спору, хоча й правильно зазначено про відсутність належних доказів проживання (перебування) відповідача за зазначеною позивачкою адресою на території України.

Суд повинен був застосовувати пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України, згідно з яким суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не вирішувати справу по суті із одночасним зазначенням про непідсудність національним судам України таких вимог.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 квітня 2022 року у справі № 200/421/19 (провадження № 61-6949св21) та від 28 червня 2023 року у справі № 372/2558/21 (провадження № 61-1604св23).

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої статті 377 ЦПК України, оскільки зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.

Оскільки позивачка була звільнена судами від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та за її перегляд в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 367 - 369, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 червня 2024 року.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній