У х в а л а

20 травня 2024 року

м. Київ

Справа № 727/11141/23

Провадження № 61-4163ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Крата В. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - відповідач), інтереси якого представляє адвокат Сікорська Ірина Станіславівна (далі - адвокат),

на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 25 грудня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2024 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - позивач) до відповідача про стягнення заборгованості та

в с т а н о в и в:

1. У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача 42 875,59 грн заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2018 року № 631059886 (далі - кредитний договір).

2. 23 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд міста Чернівців постановив ухвалу, згідно з якою відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

3. 25 грудня 2023 року цей суд ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив: стягнув із відповідача на користь позивача 42 875,59 грн заборгованості за кредитним договором і 2 684,00 грн судового збору. Мотивував тим, що відповідач усупереч чинному законодавству й умовам договору належно не виконав покладені на нього обов`язки перед позивачем, своєчасно не повернув банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, має прострочену заборгованість станом на 22 січня 2023 року у вказаному розмірі.

4. 23 лютого 2024 року Чернівецький апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою змінив мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції, виклав їх у редакції цієї постанови; стягнув із відповідача на користь позивача 40 186,97 грн заборгованості за кредитним договором станом на 22 січня 2023 року (30 014,62 грн заборгованості за кредитом і 10 172,35 грн заборгованості за процентами за користування кредитом); в іншій частині залишив рішення суду першої інстанції без змін; змінив розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача 2 263,28 грн судового збору. Внесені відповідачем на кредитний рахунок кошти апеляційний суд зараховував у першу чергу на погашення процентів на дату платежу, а в другу - на погашення боргу за кредитом.

5. 19 березня 2024 року адвокат в інтересах відповідача надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу. Просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволених вимог і ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

6. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

6.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

6.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

6.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

6.4. Предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Ціна позову становить 42 875,59 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

6.5. У касаційній скарзі адвокат в інтересах відповідача звернула увагу на підпункти «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Стверджувала, що для формування єдиної правозастосовної практики фундаментальне значення має питання про застосування судами приписів статті 1046 Цивільного кодексу України й Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, бо відсутній єдиний підхід до оцінки доказів, які підтверджують видачу кредиту та наявність заборгованості; суди стягують заборгованість виключно на підставі копії кредитного договору та розрахунку заборгованості, що неприпустимо, оскільки ці документи не є первинними. Вважає, що справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для відповідача, з якого позивач, не видавши кредит, намагається стягнути неіснуючу заборгованість. Проте відповідні доводи не підтвердила жодними доказами.

6.6. Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що відповідач не обґрунтував фундаментальний характер питання права, яке він підняв у касаційній скарзі, для формування єдиної правозастосовної практики в Україні. Відсутні підстави вважати, що розгляд саме цієї справи судом касаційної інстанції становить значний суспільний інтерес і потрібен для забезпечення єдності правозастосовної практики. Аргументи відповідача щодо такого інтересу та виняткового значення для нього справи зводяться до незгоди з оцінкою судами першої й апеляційної інстанцій зібраних доказів і встановлених обставин. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можливо оскаржити у касаційному порядку, відповідач не обґрунтував. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

7. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

7.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

7.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

7.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

7.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

7.5. Відповідач отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом(частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною.

7.6. Адвокат в інтересах відповідача подала касаційну скаргу на судові рішення, які за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За наведених умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушують сутність права відповідача на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 25 грудня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат