КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну ОСОБА_1 на ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 28 березня 2024 року про повернення заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Уберезні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявоюдо ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно подружжя.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт із забороною відчуження на індивідуальний житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 .

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 28 березня 2024 рокузаяву ОСОБА_2 про забезпечення позову повернуто позивачу.

Повертаючи заяву про забезпечення позову, суд виходив із того, що вона подана без додержання вимог статті 151 ЦПК України, а саме у заява не містить відомостей щодо наявності чи відсутності електронного кабінету у заявника; у заяві не зазначено ціну позову, про забезпечення якого просить заявник та заява не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального праватанаправити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування скарги зазначає, що у березні 2024 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , та просив витребувати з чужого незаконного володіння, а саме з володіння ОСОБА_3 , розташований попровулку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами; скасувати запис про реєстрацію права власності на індивідуальний житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 ;визнати розташований по АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності, за кожним на1/2 ідеальну частку у індивідуальному житловому будинку садибного типу АДРЕСА_1 без реального його поділу;визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 власності, за кожним на 1/2 ідеальну частку у земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0736 га з кадастровим номером № :06:020:0047, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 без реального її поділу.

Разом з позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову в якій просив: накласти арешт на індивідуальний житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 ; заборонити ОСОБА_3 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження індивідуального житлового будиноку садибного типу АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 .

Вказує, що до позовної заяви додав копію висновку про вартість майна (спірного житлового будинку), відповідно до якого його ринкова вартість становить 687803 грн., отже зі змісту цього висновку вбачається, що ціна позову у справі складає 687803 грн. Щодо відсутності реєстрації електронного кабінету та не зазначення в заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, зазначає, що це не є обов`язковою підставою для повернення заяви про забезпечення позову, що в такому випадку розцінює як формальний підхід до розгляду судом першої інстанції заяви.

Зазначає, що оскаржувана ухвала суду не відповідає вимогам законності і обгрунтованості та підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.04.2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.04.2024 року справу призначено до апеляційного розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову не містить відомостей щодо наявності чи відсутності електронного кабінету у заявника; у заяві не зазначено ціну позову, про забезпечення якого просить заявник та заява не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Статтею 151 ЦПК України встановлені вимоги до змісту і форми заяви про забезпечення позову.

Так, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Правовий аналіз вказаної статті свідчить про те, що суд не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, а має лише право на застосування зустрічного забезпечення.

Згідно із ч.3 ст.154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Як вбачається із матеріалів справи, подана заява про забезпечення позову не підпадає під вказані положення статті 154 ЦПК України, коли суд зобов`язаний вжити заходів зустрічного забезпечення позову, оскільки місце проживання позивача ОСОБА_2 зареєстроване в Україні та суду не було надано доказів, які б свідчили, що майновий стан позивача або його дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

При цьому, суд звертає увагу, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.

Саме по собі не зазначення в заяві про забезпечення позову пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення не є обов`язковою підставою для повернення зазначеної заяви заявнику, що в такому випадку можна розцінювати як формальний підхід до розгляду заяви.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що дійсно у заяві про забезпечення позову, поданій ОСОБА_3 , не зазначено інформації про наявність або відсутність у заявника електронного кабінету.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття заяви до розгляду є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 4 грудня 1995 у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про повернення заяви про забезпечення позову з підстав незазначення інформації про наявність або відсутність у заявника електронного кабінету є надмірним формалізмом, що порушує права заявника на справедливий судовий розгляд.

Щодо висновків суду відносно не зазначення позивачем ціни позову, за змістом норм ч.3,4 ст.153 ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову,або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Із змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що в ній міститься достатньо інформації щодо предмета забезпечення, як того вимагає стаття 151 ЦПК України. Так, заявником обгрунтовано необхідність заходу забезпечення позову, а саме ним наведені мотиви та підстави забезпечення позову у такий спосіб, який він вважав необхідним, а тому питання щодо неповноти та переконливості інформації могло бути вирішене судом шляхом виклику заявника для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

Тим більше, як вказує позивач відомості щодо ціни позову містяться у матеріалах справи.

При поверненні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене, у зв`язку з цим постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Повноваження апеляційного суду у разі розгляду апеляційної скарги на ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі визначені у ст. 379 ЦПК України, у відповідності до якої апеляційний суд, скасувавши таку ухвалу, приймає рішення про направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -задовольнити.

Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 28 березня 2024 рокупро повернення заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно подружжя - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова