Справа № 931/803/23 Головуючий у 1 інстанції: Масляна С. В.
Провадження № 22-ц/802/560/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Осіпука В. В., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 15 вересня 2023 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позов мотивує тим, що 20 липня 2023 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого передав ОСОБА_2 грошову позику в сумі 100 000 доларів США зі строком повернення отриманих грошових коштів до 10 вересня 2023 року та сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 300 доларів США щомісячно. Позика була надана для завершення будівництва житла та погашення боргу за будівництво житлового будинку. Укладення договору позики підтверджується власноручно написаною позичальником розпискою від 20 липня 2023 року. Позичальник відсотки за користування позиченими коштами у визначеному розмірі сплатив повністю. У встановлений строк відповідач борг не повернув. Просив стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 100 000 доларів США та понесені судові витрати, що складаються з 13 420 грн сплаченого судового збору та 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2023 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в цій справі позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 липня 2023 року у розмірі 100 000 доларів США. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає рішення незаконним та необгрунтованим через порушення і неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам і дослідженим у справі доказам. Вказує, що висновок суду про недоведеність солідарного обов`язку у відповідача ОСОБА_3 щодо повернення коштів, позичених у позивача її чоловіком, не ґрунтується на обставинах справи, досліджених доказах і суперечить принципам справедливості, добросовісності, розумності. Він із відповідачем ОСОБА_3 перебуває у шлюбі. Обставини справи свідчать про те, що правовідносини з приводу позики між ним та позивачем виникли у 2016 році, коли кошти позичалися окремими частинами з метою будівництва житлового будинку та оформлені розпискою. Під час розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження того, що отримані кошти витрачено на придбання предметів розкоші, дороговартісних транспортних засобів, внесені на рахунки банківських чи фінансових установ, тобто що вони були використані іншим чином, аніж на будівництво житлового будинку. Доходів подружжя не було достатньо для придбання земельної ділянки та будівництва будинку. Співвідповідач ОСОБА_3 , яка заперечує наявність у неї як іншого з подружжя солідарного обов`язку з повернення позики, повинна довести, що отримані кошти витрачені не на потреби та всупереч інтересам сім`ї. Жодних доказів, окрім пояснення, що в подружжя достатньо власних коштів, співвідповідач суду не надала. Просив рішення Локачинського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в частині відмови у стягненні з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за договором позики скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Учасники справи, їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про час, дату і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.

Представник позивача ОСОБА_5 подав клопотання про відкладення розгляду справи на інший час та дату. Клопотання мотивує тим, що на адресу сторони позивача копія апеляційної скарги не надходила і позивач позбавлений можливості скористатись своїми правами в апеляційному провадженні, а також тривають між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 перемовини щодо укладення мирової угоди для врегулювання спору.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вважає підставним клопотання представника позивача про перенесення судового засідання.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 подав заяву, у якій просить справу розглянути у його відсутності, рішення суду першої інстанції залишити в силі, а апеляційну скаргу без змін.

Колегією суддів встановлено, що копія апеляційної скарги надіслана позивачу за вказаною ним у позовній заяві адресою, представнику позивача ОСОБА_7 її було доставлено до електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. Тому посилання на те, що сторона позивача не отримала копії апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Про судове засідання 30 травня 2024 року представник позивача ОСОБА_5 був повідомлений завчасно 08 травня 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд». Судова повістка позивачу не вручена у зв`язку з відсутністю особи за адресою місця проживання.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, в тому числі, і день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Оскільки судові повістки про розгляд справи 30 травня 2024 року в Волинському апеляційному суді отримали представники учасників справи, то вважається, що повістки отримали і учасники справи - позивач та відповідачі.

Колегія суддів ухвалила відмовити у клопотаннях про відкладення розгляду справи за безпідставністю.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розпискою про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі від 20 липня 2023 року, яка підписана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США для погашення боргу за будівництво житлового будинку в с. Струмівка Луцького району зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 300 доларів США щомісячно. Всю суму боргу (позики) зобов`язався повернути у строк до 10 вересня 2023 року.

Відповідач ОСОБА_2 не повернув позивачу ОСОБА_1 позичені кошти.

Відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 липня 2013 року зареєстрували шлюб. На час розгляду справи у суді першої інстанції шлюб між ними не розірвано.

На підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 09 липня 2014 року за ОСОБА_2 09 липня 2014 року зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:2632, площею 0,1261 га, що розташована в с. Струмівка, Луцького району Волинської області.

20 травня 2019 року на підставі технічного паспорта від 25 квітня 2019 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10 травня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 266, 7 кв. м.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинскої області від 09 листопада 2022 року у справі № 161/9680/22, яке набрало законної сили 13 грудня 2022 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на частину земельної ділянки, площею 0, 1261 га, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка, кадастровий номер :03:001:2632 та на частину житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 266, 7 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі відповідач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому підлягає солідарному стягненню з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, підлягають застосуванню як норми ЦК України, так і норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина третя статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Одночасно із цим, правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід у першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травень 2018 у справі № 639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі № 466/10235/18.

При цьому, отримуючи в позику грошові кошти без відому та згоди другого з подружжя, відповідач ОСОБА_2 стає учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012.

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_1 пред`являв позов лише до відповідача ОСОБА_2 , особи з якою у нього виникли договірні відносини, у позовній заяві не вказував про солідарний обов`язок співвідповідача ОСОБА_3 . Клопотання про залучення співвідповідачем ОСОБА_3 представник позивача подав лише після отримання відзиву відповідача ОСОБА_2 , у якому відповідач ОСОБА_2 зазначив, що відповідальність за повернення позики, яка є предметом спору, має бути покладена на ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 у апеляційній скарзі не доводить і не зазначає доказів, які б свідчили, що дружина ОСОБА_3 знала про його позику, давала на неї згоду. Також у апеляційній скарзі не зазначено жодних доказів, які б свідчили, що отриманні кошти за договором позики були використані на будівництво спільного житлового будинку в с. Струмівка Луцького району.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати відповідача ОСОБА_3 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним позивачем договором позики у формі розписки, оскільки згоди на його укладення відповідач не надавала, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним, що було встановлено судом першої інстанції.

Судом також правильно узято до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц, згідно із яким сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно, не свідчить про те, що позика була витрачена на такі цілі та про обізнаність іншого з подружжя про існування такої позики.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як зазначено у ч.6 ст. 81 ЦПК України, відповідно на припущеннях не може ґрунтуватися і судове рішення по справі..

Ураховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що договір позики укладений в інтересах сім`ї (витрату коштів на придбання будівельних матеріалів тощо), а також за відсутністю згоди дружини на укладення договору позики, за відсутністю її обізнаності про договір позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення боргових зобов`язань, що виникли на підставі вказаного договору позики, на відповідача ОСОБА_3 .

Колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для солідарного стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.

Предметом розгляду даної справи був спір про повернення боргу за договором позики, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . А тому посилання в апеляційній скарзі на недостатність заощаджень для придбання земельної ділянки та будівництва будинку подружжям Сікор не заслуговують на увагу. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення і правильно стягнув в користь позивача ОСОБА_1 борг у розмірі 100000 доларів США з відповідача ОСОБА_2 .

Позивачем рішення суду не оскаржується.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя

Судді