Справа № 489/384/24
Номер провадження 2/489/770/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до ОСОБА_3 (далі відповідач) про визначення заповіту недійсним, як нікчемним,

встановив

У січні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання заповіту нікчемним. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що його мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була хворою людиною, спостерігалася у лікаря ОСОБА_4 протягом багатьох років. З пояснень лікаря - терапевта останні два роки до смерті ОСОБА_5 оглядалась лікарем на дому, так як за станом здоров`я не могла ходити за межі квартири, що підтверджується відповіддю КНП ММР "ЦПМСД №1" від 12.07.2019. Також його мати мала суттєві порушення зору: "діагноз факсклероз, возрастная макулодистрофія влажная форма ОИ". Вона останні роки, особливо перед смертю майже нічого не бачила. Все це викликає сумніви у присутності її в приміщенні нотаріуса при складанні та особистому підписанні заповіту. З цих підстав просив суд визнати недійсним, як нікчемний, заповіт складений 20.11.2017 його матір`ю ОСОБА_5 .

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзив до суду не подав.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до заповіту від 20.11.2017 року складеного ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коноваленко В.В., ОСОБА_5 заповідала все своє майно ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.11.2021 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Постановою Другої миколаївської державної нотаріальної контори від 02.02.2023 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки останнім не надано документів, на підставі яких право власності на спадкове майно належало спадкодавцю.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.09.2023 визнано за ОСОБА_2 право власності на 36/400 житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування обов`язкової частки (1/4) за законом після смерті матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Згідно з положеннями статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до ч.1-3ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить . Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як слідує з прохальної частини позовної заяви, позивач просив суд визнати спірний заповіт недійсним як нікчемним.

Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК України відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».

Як встановлено судом, спірний заповіт було підписано ОСОБА_7 на прохання ОСОБА_5 , оскільки вона не могла самостійно прочитати та підписати заповіт. При посвідченні заповіту були присутні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що відповідає вимогам законодавства наведеним вище.

Суд наголошує, що докази, на які посилається позивач в позовній заяві, а саме, те, що його померла мати не могла виходити за межі своєї квартири, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами у справі №489/5928/18, оскільки суддею вже було допитано в якості свідка лікаря-терапевта ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка підтвердила, що ОСОБА_5 не була лежачим пацієнтом. Цю ж обставину підтвердив і допитаний в якості свідка ОСОБА_6 - онук померлої.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин нікчемності заповіту.

З дослідженого судом заповіту вбачається, що його форма та зміст відповідають вимогам чинного законодавства, цей заповіт посвідчений та зареєстрований уповноваженою на це особою.

Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсними, суд дійшов до висновку, що заповіт складений 20.11.2017 ОСОБА_5 з її наміру та підписаний з волевиявлення заповідача, що відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення заповіту недійсним, як нікчемним в повному обсязі.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22.08.2024.

Суддя В. В. Кокорєв