Справа № 148/811/24
Провадження №2/148/394/24
23 травня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області
в складі: судді Штифурко Л.А.
секретаря Лиженко Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який подано в його інтересах та від його імені представником, адвокатом Ковальчуком Андрієм Олександровичем, до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
В квітні 2024 адвокат Ковальчук А.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що в лютому місяці 2023 року позивач надав у позику відповідачу грошові кошти загальною сумою 5100 доларів США, про що відповідачем на підтвердження того, що він отримав вказані кошти в якості позики власноручно було написано дві розписки від 06.02.2023 та від 15.02.2023. Спочатку 06.02.2023 відповідач отримав - 2500 доларів США та 15.02.2023 відповідач отримав 2600 доларів США. Тобто відповідач позичив у позивача загалом 5100 доларів США. Відповідач з метою ідентифікації своєї особистості надав змогу позивачеві сфотографувати свій закордонний паспорт з мобільного застосунку «ДІЯ».
Відповідно до розписки від 06.02.2023 відповідач зобов`язувався повернути позичені кошти в термін до 01.04.2023. Після спливу встановленого розпискою строком позивач зміг поспілкуватися з відповідачем з приводу повернення коштів лише декілька раз, відповідачем при тому було повідомлено, що скоро він віддасть всю суму боргу, попросив ще трішки зачекати. Проте в подальшому відповідач перестав відповідати на дзвінки, а також ним було видалено всю переписку в мессенджері «Viber», будь-які спроби позивача зв`язатися з відповідачем виявилися безрезультатними.
Також позивачем були здійснені заходи досудового врегулювання конфлікту, зокрема ним 14.12.2023було направлено відповідачу лист з вимогою повернути кошти, однак відповідачем до моменту подання позовної заяви не було надано жодної відповіді та не було сплачено кошти.
Вказане змусило позивача звернутися в суд з позовом, в якому він просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за договором позики в сумі 5100 доларів США, а також судові витрати з оплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в заяві обставини. Зазначив, що відповідач отримав від позивача кошти в загальній сумі 5100 доларів США. Оскільки в розписці від 15.02.2023 не встановлений строк повернення позики, вона мала бути повернена відповідачем протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позивачем вимоги. 14.12.2023позивачем направлено відповідачу лист з вимогою повернути кошти, однак відповідачем до моменту подання позовної заяви не було надано жодної відповіді та кошти позивачу не повернуто. Просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 15.02.2023 в розмірі 5100 доларів США, 8000 грн. витрат на правничу допомогу та сплачений судовоий збір. Проти ухвалення заочного рішення не заперечив, так як відповідач в судове засідання не зявляється.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав.
За таких обставин, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору.
Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 06.02.2023 відповідач ОСОБА_2 взяв у позику у позивача ОСОБА_1 в сумі 2500 $ США строком до 01.04.2023. Зобов`язався повернути кошти у вказаний термін (а.с. 7).
З копії розписки від 15.02.2023 встановлено, що загалом ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти в розмірі 5100 $ США на придбання автомобіля, зобов`язався виконати свої обов`язки, в разі чого повернути кошти (а.с. 7 ).
Встановлено судом і те, що 14.12.2023 ОСОБА_1 направив відповідачу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення коштів, в якій просив повернути йому кошти, взяті в позику в розмірі 5100 $ США до 14.01.2024. Також позивач повідомив, що в разі неповернення коштів, він буде звертатися до суду для захисту своїх прав та інтересів, (а.с. 8). Направлення позивачем ОСОБА_2 вказаної вимоги підтверджується копією опису вкладення в цінний лист, копією квитанції про сплату поштового відправлення, копією накладної та роздруківкою трекінгу поштового відправлення з офіційного сайту AT «Укрпошта», згідно якого лист з вказаною вимогою ОСОБА_2 не отриманий та повернутий на адресу позивача у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 9).
Вирішуючи даний спір, суд виходить із такого.
За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Так, відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, боргові розписки чи договори позики, мають справжню правову природу укладеного договору між сторонами, незалежно від найменування документа.
Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики, зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, а отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Великої палати Верховного Суду України від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
В ході судового розгляду судом встановлено, що між сторонами 15.02.2023 укладено договір позики грошових коштів в іноземній валюті, а саме 5100 доларі США. Даний договір укладено належним чином та у відповідності до норм діючого законодавства. Встановлено судом і те, що взятих на себе за договором позики зобов`язань відповідач не виконав, на вимогу позикодавця (позивача) не повернув таку ж саму суму коштів в іноземній валюті.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог та вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки на їх спростування відповідачем не подано жодного доказу.
Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2006, 34 грн., які документально підтверджені (а.с. 1) та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн., оскільки їх розмір документально підтверджений копією договору про надання правничої допомоги від 16.11.2023 б/н, у якому сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару у розмірі 8000 грн. (а.с. 11), копією довідки про сплату позивачем адвокату Ковальчуку А.О. гонорару в розмірі 8000 грн., копією квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 16.11.2023 на суму 8000 грн., копією розрахунку витрат на правову допомогу (а.с. 14).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 192, 204, 207, 524, 526,533, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 76-81, 141, ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 15.02.2023 в розмірі 5100 доларів США (пять тисяч сто доларів США), а також 8000 грн. (вісім тисяч гривень) витрат на правничу допомогу та 2006, 34 грн. (дві тисячі шість гривень тридцять чотири копійки) судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складене 28.05.2024.
Суддя Л.А. Штифурко