Справа №279/1432/24
Провадження №2/279/858/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2024 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Хомутовською М.А., за участі позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу №279/1432/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона та її син, ОСОБА_5 отримали у власність шляхом приватизації по 1/2 частці квартири - АДРЕСА_1 . 18.05.2013 року, вона з сином та ОСОБА_6 уклли договір міни даної квартири на житловий будинок по АДРЕСА_2 . Таким чином, вона та її син являються співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , на підставі договору міни від 18.05.2013 року. 04.06.2008 року вона уклала шлюб з відповідачем у справі, ОСОБА_3 . Після отримання у власність вищезазначеного житлового будинку, вона надала згоду на проживання в ньому, відповідачу. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12.10.2018 року по справі №279/3013/18, шлюб між нею та відповідачем було розірвано. В будинку АДРЕСА_2 відповідач не зареєстрований, але фактично проживає, хоча жодної домовленості між ними щодо користування будинокм не існує. Відповідач проживає в будинку проти її волі, систематично порушує правила співжиття, постійно вчиняє сварки, принижуючи її честь та гідність, а тому вона вимушена тимчасово змінити своє місце проживання. Відповідач не є членом її смі`ї, будь-яких угод (найму, оренди) щодо його проживання в будинку між ними немає, відповідач зареєстрований за АДРЕСА_3 в житловому будинку загальною площею 80.5 м.кв., який належить його матері ОСОБА_7 , тобто житлом відповідач фактично забезпечений. На її неодноразові звернення до відповідача з вимогою звільнити будинок відповідач не реагує, що порушує її права, як власника будинку. Тому, просить усунути перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. Також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали просили їх задовольнити з підстав зазначених в позові.

Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві.

Третя особа ОСОБА_5 в заяві до суду зазначив, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні суду надав пояснення, зазначивши, що є батьком позивачки, яка отримала в спадщину після смерті її матері квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка оформлена по 1/2 частці, інша 1/2 частина належала його онуку, її сину. Пізніше цю квартиру вони згідно договору міни поміняли на будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначив також, що станом на зараз його дочка позивач по справі змушена з меншою дочкою проживати у зйомному житлі, оскільки в її будинку проживає її чоловік від попереднього шлюбу. Зі слів дочки знає, що з цих підстав у них конфлікт.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що позивачці доводиться родичкою, зазначила, що їй відомо, про те, що позивачка не проживає в своєму будинку, змушена проживати в орендованому житлі за власні кошти з меншою дочкою, оскільки не хоче проживати разом з чоловіком від попереднього шлюбу.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що є сином учасників у справі, пояснив, що хоче щоби тато проживав з ним, оскільки іноді, коли мама була відсутньою, за ним та сестрою доглядав тато, також показав, що іноді в сім`ї виникали сварки, на даний момент мама з сестрою в будинку десь 2-3 місяці не проживають.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та проаналізувавши їх в сукупності з письмовими матеріалами справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі N 6-32цс13.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 являються співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , на підставі договору міни від 18.05.2013 року. Кожному належить по 1/2 частині вказаного житлового будинку.

04.06.2008 року ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_3 .

Після отримання у власність житлового будинку АДРЕСА_2 позивач надала згоду на проживання в ньому відповідача.

ОСОБА_11 проживає в будинку АДРЕСА_2 , що стверджується актом від 14.02.2024 року, що не спростовано відповідачем. ОСОБА_11 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_5 , що стверджується даними з Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

У даній справі спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та особами, які не зареєстровані у ньому, але тимчасово користуються зазначеним нерухомим майном за попередньою домовленістю з власником.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 вселився та набув права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_5 тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідач не змінював зареєстроване його постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо.

Відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 "Право користування чужим майном" ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20)).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Установивши, що ОСОБА_1 , як власник житлового будинку АДРЕСА_2 , категорично заперечує проти проживання у ньому відповідача, який за її згоди вселилися у спірне житлове приміщення, тоді як обставини, які надавали йому право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем.

Оцінюючи виселення відповідача з житлового будинку, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами не існувало домовленості з приводу тимчасового проживання відповідачів у житловому будинку, по-друге, відповідач забезпечений іншим житлом, зокрема має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 , яке належить на праві власності матері відповідача.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: "одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна".

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.ст.263-265 ЦПК України, ст.ст.383, 391,406 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті однадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Повний текст рішення виготовлено не пізніше ніж через десять днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини цього рішення 07.06.2024 року.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Недашківська Л.А.

копія згідно з оригіналом