ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року

м. Київ

справа № 128/285/18

провадження № 61-15740св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Саєнко О. Б., та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог мотивована тим, що з 1995 року ОСОБА_3 є їхнім сусідом, у них з ним тривалий час існують неприязні сусідські відносини, оскільки він постійно поширює відносно них неправдиву інформацію, яка не відповідає дійсності і порушує їх право на повагу до честі та гідності.

ОСОБА_3 у своїх зверненнях до сільського голови Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 24 і 25 жовтня 2017 року та від 06 листопада 2017 року зазначив неправдиву інформацію про те, що ОСОБА_1 самочинно збудував будинок, сарай, літню кухню на сусідній з ним земельній ділянці. Також ОСОБА_3 вказав неправдиву інформацію, що нібито ОСОБА_1 спускає водостічну воду на земельну ділянку ОСОБА_3 , посадив на АДРЕСА_1 , які не дають проїхати і дряпають автомобіль, викопав вигрібну яму біля самої криниці, чим забруднює водні ресурси.

25 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вінницького районного відділення поліції Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області (далі - Вінницьке РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області) із заявами, в яких звинуватив ОСОБА_1 в крадіжці у нього металевої арматури, встановлення ними спеціальної апаратури для підслуховування всіх розмов у його сім`ї, звинувачення ними його в крадіжці електроенергії. В цих заявах ОСОБА_3 також вказав, що вони (ОСОБА_1) працюють на КДБ, ФСБ, путіна, звинуватив їх у державній зраді.

Однак, наведена в цих письмових зверненнях ОСОБА_3 інформація є неправдивою і такою, що принижує їх честь та гідність, оскільки не відповідає дійсності.

Зазначені письмові звернення ОСОБА_3 містять конкретні факти, висловлювання, тобто інформацію, що не відповідає дійсності, принижує їх честь та гідність в громадській думці з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, тому підлягає спростуванню.

Крім того, 16 лютого 2018 року ОСОБА_3 розмістив на огорожі між їхніми земельними ділянками АДРЕСА_2 плакат з написами принижуючого змісту таким чином, що написи на плакаті проглядаються з їхнього двору та з вулиці.

Для розміщення плаката у ОСОБА_3 не було жодних підстав і плакат з написами принижуючого змісту він розмістив на огорожі, щоб опорочити їх честь та гідність, порушити їх особисті немайнові права, а саме: права на повагу до їх честі та гідності, на недоторканість їхніх особистих прав.

Негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Законодавством встановлена презумпція недостовірності негативної інформації про особу. На ОСОБА_3 покладається обов`язок надання доказів достовірності поширеної ним негативної інформації. Саме він повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності, а на них покладається обов`язок довести лише факт поширення відомостей, які ганьблять, особою, до якої пред`явлений позов.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що вони є громадянами України, дотримуються законів України, не допускають їх порушень, є вірними нашій державі і народу, а звинувачення їх в тому, що вони працюють на КДБ, ФСБ і путіна та звинувачення їх у державній зраді порушують їх честь та гідність і завдають їм моральної шкоди.

У зв`язку із поширенням зазначеної недостовірної інформації вони не можуть нормально працювати і відпочивати, що завдає їм моральних страждань. Після звернень ОСОБА_3 порушився звичайний спосіб їх життя, в результаті морального стресу та переживань значно погіршився стан їх здоров`я, порушився сон, їх постійно переслідує відчуття пригніченості та тривоги. Вони вимушені витрачати кошти, свій вільний час і здоров`я на здійснення дій по відновленню своїх порушених прав.

Ураховуючи викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

- зобов`язати ОСОБА_3 протягом тижня після вступу в законну силу рішення суду спростувати недостовірну інформацію, яка міститься у його письмових зверненнях до сільського голови Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 24 і 25 жовтня 2017 року та від 06 листопада 2017 року про те, що ОСОБА_1 самочинно збудував будинок, сарай, літню кухню, спускає водостічну воду на земельну ділянку ОСОБА_3 , посадив на АДРЕСА_1 , які не дають проїхати та дряпають автомобіль, викопав вигрібну яму біля самої криниці та забруднює водні ресурси, та двох письмових заявах від 25 грудня 2017 року до Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області про звинувачення їх у крадіжці у нього металевої арматури, встановлення ними спеціальної апаратури для підслуховування всіх розмов у його сім`ї, звинувачення ними його в крадіжці електроенергії, звинуваченню їх в роботі на КДБ, ФСБ, путіна та у державній зраді, шляхом подачі письмових звернень до сільського голови Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області та до Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області з відповідними спростуваннями;

- стягнути з ОСОБА_3 на їх користь по 100 000,00 грн кожному у відшкодування моральної шкоди, а також витрати із надання правничої допомоги по 500,00 грн кожному;

- демонтувати розміщений ОСОБА_3 на огорожі між їхніми земельними ділянками АДРЕСА_2 плакат з написами принижуючого змісту та принести їм свої вибачення.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди, кожному по 5 000,00 грн.

У інший частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що, дослідивши зміст тексту, слів та розмір літер, написаних червоним кольором на плакаті, зробленому із плівки чорного кольору, суд прийшов до висновку, що такі слова є оціночними судженнями, однак висловлені в брутальній та принизливій формі, тому принижують честь та гідність позивачів.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Оскільки на час винесення оскаржуваного рішення суду цього плаката вже не існує, так як його зірвало вітром і відповідач використовує його у своїх господарських цілях, тому ефективним способом захисту прав позивачів буде стягнення із відповідача на користь кожного з позивачів моральної шкоди, та з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру і обсягу страждань позивачів, їх тривалості, визначив розмір моральної шкоди по 5 000,00 грн кожному.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просив суд скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з нього моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, вийшли за межі позовних вимог, у зв`язку із зазначенням судами того, що завдана моральна шкода полягала у розміщенні ним плакату з написами навпроти будинку позивачів. Однак позивачі свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не обґрунтовували зазначеними діями.

Також суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що подана позивачами заява про збільшення позовних вимог не була такою по суті, оскільки не містила збільшення кількісних показників за вимогою, яка була заявлена в позовні заяві, а містила ще одну вимогу, додатково до викладених у позовній заяві.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій в своїх рішеннях не вказали конкретних обставин, які б вказували на розмір завданої позивачам моральної шкоди, а саме: які саме страждання понесли позивачі, в чому це проявилось та протягом якого часу позивачі вказані страждання відчували.

Підставою касаційного оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в якому просили суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У листопаді 2023 року заявник у встановлений судом строк усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є сусідами з 1995 року, належні їм земельні ділянки із розташованими на них будинками межують між собою.

Між сторонами існують довготривалі неприязні відносини із різних побутових питань, у тому числі і земельних спорів.

24 та 25 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до сільського голови Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області із заявами, в яких зазначив, що ОСОБА_1 самочинно збудував будинок, сарай, літню кухню, спускає водостічну воду на його земельну ділянку, посадив дерева, які не дають проїхати та дряпають автомобіль, викопав вигрібну яму біля криниці та забруднює воду, що підтверджується копіями заяв, які містяться в матеріалах даної цивільної справи (т. 1, а. с. 15-18).

Відповідно до матеріалів перевірок за зверненнями ОСОБА_3 до Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, за результатами розгляду заяв ОСОБА_3 щодо порушення правил добросусідства з боку сусіда ОСОБА_1 , комісія в складі начальника сектора земельних відносин ОСОБА_4 та начальника сектору ДАБК ОСОБА_5 на місцевості в присутності ОСОБА_3 , склала акт від 16 листопада 2017 року про наступне: комісія не мала змоги потрапити на земельну ділянку ОСОБА_1 у зв`язку з його відсутністю та усною незгодою ОСОБА_2 ; на земельній ділянці ОСОБА_1 побудована вигрібна яма, яка фактично знаходиться на відстані 9 м від криниці суміжного землекористувача ОСОБА_6 ; на місцевості встановлено, що гілля черешні, яка росте на земельній ділянці ОСОБА_1 перетинає лінію межі. Щодо самовільного будівництва навісу для сіна на земельній ділянці ОСОБА_1 , то він побудований у відповідності до будівельного паспорту № НОМЕР_1 та декларації про початок виконання будівельних робіт від 07 травня 2014 року. Також при проведені обміру огорожі з боку земельної ділянки ОСОБА_3 висота її в загальному склала від 1,8 м до 2,1 м (у зв`язку з нахилом ґрунту) з розривом до 2 см між фундаментом та металопрофілем (який має висоту 1,78 м). Щодо відведення стічних вод з будинку ОСОБА_1 , то на момент обстеження зазначений будинок обладнаний водостічною системою та вода спрямована під дальню від дороги межу зі сторони межі земельної ділянки ОСОБА_3 . Щодо затінення земельної ділянки огорожею, яку облаштував ОСОБА_3 на спільній межі, то під час роботи комісії (о 9 ранку) такого затінення виявлено не було (т. 1, а. с. 74-84).

Згідно з листом заступника начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області від 30 листопада 2010 року № 03-Г-346-2 головним державним інспектором відділу інспекції Держархбудкрнтролю у Вінницькій області по Центральному регіону встановлено, що відповідно до технічного паспорту від 03 вересня 2010 року № 702 ОСОБА_1 без дозволу на виконання будівельних робіт збудував прибудову до житлового будинку, тамбур, вхід в підвал, три сараї, душ, погріб та убиральню за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим інспекцією складено протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності (т. 1, а. с. 70).

Приписом головного державного санітарного лікаря Вінницького району Вінницької області від 16 липня 2012 року № 1005 зобов`язано ОСОБА_1 перенести вигрібну яму на відстань не менше 20 м від джерел водопостачання та 15 м від житлових будинків, строк виконання до 16 вересня 2012 року (т. 1, а. с. 72).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі № 802/653/13-а адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника Вінницького районного управління Головного управління Держсанепідслужби у Вінницькій області Браніцького О. О. про визнання протиправними та скасування приписів задоволено.

Визнано протиправними та скасовано приписи головного державного санітарного лікаря Вінницького району від 16 липня 2012 року № 1005 та від 30 листопада 2012 року № 1652, якими зобов`язано ОСОБА_1 перенести вигрібну яму не менше 20 м від джерел водопостачання та 15 м від житлових будинків. Постанова набрала законної сили (т. 1, а. с. 56, 57).

Згідно з листом начальника Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, адресованого ОСОБА_1 , працівниками Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області було проведено перевірки за заявами ОСОБА_3 , з якими він звертався 25 грудня 2017 року до Вінницького РВП ВВП ГУНП щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за наслідками розгляду яких прийнято рішення про припинення розгляду повідомлення у зв`язку з відсутністю в матеріалах перевірки ознак кримінального правопорушення (т. 1, а. с. 20).

16 лютого 2018 року ОСОБА_3 розмістив на огорожі між його і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельними ділянками АДРЕСА_2 плакат із написами нецензурної лайки та принижуючого змісту, таким чином, що надписи на плакаті розміщені в сторону двору сім`ї ОСОБА_1, що підтверджується фотознімками плаката, письмовими поясненнями ОСОБА_1 , наданими патрульній поліції Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, довідкою від 20 лютого 2018 року про результати розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої 16 лютого 2018 року, та заяви ОСОБА_3 , поданої 17 лютого 2018 року (т. 1, а. с. 91, 93, 94).

Із досліджених матеріалів № 499 Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області про результати розгляду заяв ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , зареєстрованих в журналі ЄО Вінницького РВП ВВП за № 1084 від 16 лютого 2018 року та за № 1101 від 17 лютого 2018 року, встановлено наступне:

16 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до правоохоронних органів, в якій просить прийняти міри до його сусіда ОСОБА_3 , який через неприязні відносини повісив навпроти його будинку плакат із написом нецензурної лайки, що принижує його гідність.

17 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до правоохоронних органів, в якій просить скласти протокол за хибний виклик ОСОБА_1 та притягнути того до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП, оскільки він повісив плакат, щоб ОСОБА_1 не слідкував за ним і його сім`єю за допомогою камер відеоспостереження.

Під час перевірки встановлено, що в діях ОСОБА_3 відсутні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП, у діях ОСОБА_1 відсутні ознаки адміністративного правопорушення, передбачені статтею 183 КУпАП.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до частин першої та другої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Згідно з статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали про те, що неправомірні дії ОСОБА_3 завдали їм моральної шкоди, яка підлягає стягненню на їх користь. При цьому позивачами вказано розмір заявленої ними моральної шкоди, який, на їх думку становить по 100 000,00 грн кожному.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що поширена інформація, яка, на думку позивачів, принижує їх честь та гідність і підлягає захисту в судовому порядку, є оціночними судженнями, а не зазначенням фактів, тому не підлягає визнанню недостовірною і не підлягає спростуванню, однак ця інформація висловлена в брутальній та принизливій формі.

Отже, оскільки поширена відповідачем інформація висловлювана у брутальній, принизливій формі, містить образливі вирази щодо позивачів, тобто суб`єктивну думку не про об`єкт, а про суб`єкт, що принижує честь та гідність позивачів, на користь останніх підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/1/ (провадження № 61-21258св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 728/1144/19 (провадження № 61-10669св20), від 13 березня 2024 року у справі № 712/10999/22 (провадження № 61-13517св23).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що розмір моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн кожному позивачу відповідає засадам розумності та справедливості.

При цьому Верховний Суд врахував обставини справи та зібрані у справі докази, характер та обсяг заподіяних позивачам моральних страждань від поширення щодо них інформації образливого характеру.

Колегія суддів Верховного Суду не приймає до уваги доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого прийняття судом першої інстанції заяви позивачів про збільшення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої, частини третьої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 зазначено, що «під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц (провадження № 61-19440св21) зазначено, що «зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. Колегія суддів Верховного Суду не погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо повернення заяви про зміну предмета позову і вважає, що позивач має право на уточнення позовних вимог, враховуючи приписи статей 13, 175, 197 ЦПК України, якими передбачено виключне право позивача на визначення предмета та підстав спору, а також способу захисту порушеного права та інтересу. У цьому випадку суди не врахували вимоги статті 189 ЦПК України, за якими одним із завдань підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті».

З огляду на викладене позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову,

а не через збільшення розміру позовних вимог.

Так, порівняльний аналіз змісту та вимог позову та поданої позивачами заяви про збільшення позовних вимог свідчить про те, що позивачі у такій заяві додали до позовних вимог нову вимогу - про демонтування розміщеного відповідачем на огорожі між їхніми земельними ділянками АДРЕСА_2 плаката з написами принижуючого змісту та принести їм свої вибачення.

Отже є обґрунтованими посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на те, що поданою заявою про збільшення позовних вимог позивачі фактично змінили предмет позову шляхом доповнення вимог, заявлених у попередньо поданій позовній заяві.

Однак позивачі залишили незмінними первісні основні підстави позову та лише доповнили їх новими обставинами, які безпосередньо пов`язані з основними підставами позову, що зумовлені подальшими діями відповідача.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, Верховний Суд виходить із того, що визначення позивачами своїх процесуальних дій саме як збільшення позовних вимог, а не зміна предмета позову, та вирішення судом першої інстанції питання про прийняття до розгляду такої заяви є формальним порушенням норм процесуального права, та не впливає на правовий результат вирішення справи.

Подібні висновки містяться в постановах Верховний Суд від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 754/12484/20 (провадження № 61-8482св22).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновку Верховного Суду, на який міститься посилання в касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець