ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1126/23 Номер провадження 22-ц/814/589/24Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2023 року, постановлене суддею Черняєвою Т.М.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги та застосування до вказаних вимог строку позовної давності,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 00324/RK від 24.01.2008 року укладений між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ФК «Проксима» від 18.12.2021 року та застосувати у справі вимоги про пропуск строку позовної давності на право вимоги ТОВ "ФК «Проксима» до ОСОБА_1 щодо погашення кредитного зобов`язання за кредитним договором № 00324/RK від 24.01.2008 року.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24.01.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Марфін Банк» укладений кредитний договір № 00324/RK, згідно якого банк надав позивачці кредитні кошти в сумі 112900 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 23.01.2015 року. Кредит був виданий на споживчі цілі під заставу транспортного засобу.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.11.2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» 30848,87 грн. та судовий збір у сумі 308,50 грн.

ПАТ «Марфін Банк» на підставі рішення позачергових загальних зборів акціонерів від 28.12.2017 року змінило назву на ПАТ «МТБ Банк».

18 грудня 2018 року між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ФК «Проксима» укладено договір про відступлення права вимоги.

30.08.2021 року позивачці надійшло смс-оповіщення від ТОВ «ФК «Проксима», у якому вимагали сплатити заборгованість у сумі 276778,76 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 2203154,76 грн. До вказаного смс прикріплено скріншот ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 05.08.2021 року, справа № 2-3233/11, провадження № 6/554/261/2021, про заміну сторони у виконавчому провадженні з ПАТ «Марфін Банк» на ТОВ «ФК «Проксима».

ОСОБА_1 вважає, що договір про відступлення права вимоги було укладено після спливу строку позовної давності та без її повідомлення про вказаний правочин. Оскільки вказаний договір було вчинено за плату, тому позивачка вважає його договором факторингу.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необгрунтованістю та недоведеністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права,

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір відступлення прав укладений між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ФК «Проксима» вчинено з порушенням чинного законодавства, адже кредитодавцем за кредитним договором може бути виключно банк або інша фінансова установа.

Зазначила, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки ТОВ «ФК «Проксима» отримує прибуток (різниця між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається).

Вказала, що банк не надав до суду договір відступлення прав, розрахунок заборгованості, тому матеріали справи не містять жодного доказу реальної заборгованості.

Окрім того, на момент укладення договору про відступлення прав вимоги ПАТ «МТБ БАНК» втратив право вимоги сплати фінансового зобов?язання через сплив строку позовної давності, тому не мав законного права для вчинення даного правочину.

Від ПАТ «МТБ Банк» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що банк дотримався процедури щодо повідомлення позивача про відступлення прав вимоги шляхом направлення письмового повідомлення від 18.12.2018 на адресу вказану ОСОБА_1 у кредитному договорі. Повідомлень про зміну її місця проживання до банку не надходило.

Окрім того, посилання ОСОБА_1 на ненадання до суду спірного договору та розрахунку заборгованості є безпідставними, оскільки дані документи містяться в матеріалах справи № 554/13245/14-ц щодо заміни сторони у виконавчому провадженні, учасником якої є апелянт, а тому остання мала можливість надати суду відповідні докази.

Також зазначено, що банк реалізував своє право на звернення до суду з позовом щодо стягнення з позивачки заборгованості та з цього приводу ухвалено судове рішення. В свою чергу строк позовної давності не поширюється на строк виконання рішення суду, тому посилання ОСОБА_1 на його пропуск є помилковим.

Окрім того, твердження ОСОБА_1 що договір відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу не підтверджені належними та допустимими доказами. Таким чином, позивачем недоведено, що спірний договір є недійсним чи укладений з порушенням вимог чинного на той час законодавства.

Від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, доводи якої аналогічні доводам апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 24 січня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 00324/RK (а.с. 52-55).

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00324/RK від 24.01.2008 року в розмірі 30848,87 грн. та судовий збір у сумі 308,50 грн. (а.с. 15 а - 17).

ПАТ "Марфін Банк» на підставі рішення позачергових загальних зборів акціонерів від 28.12.2017 року змінило назву на ПАТ «МТБ Банк».

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.08.2021 року у справі № 554/13245/14-ц (провадження № 6/554/259/2021) задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Проксима» про заміну сторони у виконавчому провадженні у цивільній справі за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Замінено стягувача ПАТ «Марфін Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Проксима» у виконавчому листі № 554/13245/14-ц Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2014 року у справі № 554/13245/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 00324/RK від 24 січня 2008 року в розмірі 30 848 гривень 87 копійок та судовий збір у розмірі 308 гривень 50 копійок (а.с. 18-20).

В даній ухвалі встановлено, що 18 грудня 2018 року між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «ФК «Проксима» було укладено договір № 00324/RP6 про відступлення права вимоги, в тому числі і стягнення боргу за кредитним договором № 00324/RK від 24.01.2008 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обгрунтовує недійсність договору відступлення права вимоги тим, що його було укладено з порушенням трирічного строку (строку позовної давності), неповідомленням її про відступлення права вимоги та тим, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, який укладений з порушенням законодавства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.03.2019 у справі № 905/635/18 у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення ОСОБА_1 про укладення договору відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Проксима» не є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Марфін Банк» направило позивачці ОСОБА_1 повідомлення від 18.12.2018 року вих. № 406/07 про зміну кредитора за адресою, яка вказана в кредитному договорі, а саме: АДРЕСА_1 , але конверт повернувся без вручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 50-51).

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірний договір відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу, при укладенні якого недотримано вимоги законодавства.

Разом з тим, договору, який є предметом даного спору, позивачем до матеріалів справи не надано, що унеможливлює його дослідження та надання правової оцінки.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідачем не надано копію оспорюваного договору та розрахунку заборгованості колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до вищевказаних вимог закону обов`язок доведення позовних вимог покладено на позивача.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Проте, вищевказаним правом позивач не скористалася, клопотання про витребування спірного договору ОСОБА_1 до суду першої та апеляційної інстанції не надходило.

Посилання на те, що від ТОВ «ФК «Проксима» їй надійшло смс сповіщення з вимогою сплатити заборгованість у сумі 276778 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2203154,76 грн. не підтверджено належними та допустимим доказами.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 підтримала висновки відповідно до яких сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Незгода ОСОБА_1 з розміром заборгованості не може слугувати підставою для визнання договору відступлення прав вимоги недійсним з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) зроблено висновок про те, що «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору».

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21).

Посилання ОСОБА_1 на те, що на момент укладення спірного правочину було пропущено строк позовної давності є помилковим.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що банк реалізував своє право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, за результатами розгляду якого Октябрським районним судом м. Полтави 05.11.2014 ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності не поширюється на строк виконання рішення суду.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) закріплені у Законі України «Про виконавче провадження».

Доказів виконання судового рішення ОСОБА_1 не надано.

Тобто, на момент укладення спірного правочину вимога про стягнення заборгованості, яка визначена судовим рішенням була дійсною.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22) викладено висновок про те, що сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. Наприклад, якщо вимога відступлена за договором купівлі-продажу, то передання вимоги, яка вже не існує внаслідок виконання зобов`язання боржником, може свідчити про порушення продавцем обов`язку передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 ЦК України). У таких випадках покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, або вимагати розірвання договору (стаття 651 ЦК України). Крім того, оскільки невиконання покупцем обов`язку з передання товару є істотним порушенням договору, покупець вправі вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (частина п`ята статті 653 ЦК України). Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 внаслідок недоведення неправомірності укладення спірного договору та порушення її прав та/або інтересів оспорюваним договором.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

Т. В. Одринська