ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року

м. Київ

справа № 753/2889/21

провадження № 61-5840св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

за первісним позовом

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Будівельна Компанія», ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

за зустрічним позовом

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Будівельна Компанія», ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року у складі судді Заставенко М. О. та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня

2023 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Будівельна Компанія» (далі - ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія»), ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 , яка постійно проживала у с. Колядинець Липоводолинського району Сумської області. Позивач працював у будівельній компанії, водночас його дружина не мала роботи, фінансових заощаджень, та навчалася

в університеті.

З метою уникнення ризиків при оформленні договору купівлі-продажу квартири з ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» позивач вказав

в договорі покупцем не себе, а свою матір, з якою була попередня домовленість.

У 2013 році квартира була оформлена на ОСОБА_5 , яка, у свою чергу, 11 листопада 2013 року склала на користь позивача у приватного нотаріуса заповіт, згідно з яким позивач мав одноосібно успадкувати цю квартиру після її смерті.

Проте після смерті матері та відкриття спадкової справи позивач отримав від нотаріуса Молодчого І. О. листа, з якого дізнався, що у 2020 році з`явився новий заповіт, у якому все майно мати заповіла ОСОБА_7 . Саме із цього моменту позивач дізнався, що його фактичне право власності не визнається і його права порушені.

ОСОБА_4 просив визнати недійсними в частині особи покупця договір купівлі-продажу квартири, укладений між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» і ОСОБА_1 ; визнати, що покупцем за договором купівлі-продажу квартири є ОСОБА_1 як особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалися ці договори; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8 , ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія», ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру.

Позов мотивований тим, що спірна квартира придбана у шлюбі за кошти їхньої сім?ї, а тому є її з чоловіком спільною сумісною власністю.

ОСОБА_3 просила визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири, визнати покупцями спірної квартири її та ОСОБА_8

і визнати право спільної сумісної власності на квартиру за ОСОБА_10 і ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року

в задоволенні позову ОСОБА_8 і ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовано вжиті заходи забезпечення позову.

Рішення суду мотивоване тим, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

13 квітня 2023 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій з урахуванням уточненої редакції просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року й ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_8 задовольнити частково та визнати, що покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 26 вересня 2013 року між ТОВ «Інфестиційно-Будівельна Компанія» (продавець) і ОСОБА_5 (покупець), договором про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2014 року

є ОСОБА_4 як особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалися ці договори; визнати право власності на квартиру

АДРЕСА_2 за ОСОБА_10 .

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої і апеляційної інстанцій мали законні підстави відступити від висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі

№ 346/2238/15-ц. Суди мали можливість та підстави визнати ОСОБА_8 покупцем за договором (як особу, для якої і за кошти якої було придбано майно) або здійснити переведення на нього прав покупця за договором та визнати його право власності на квартиру. Докази у справі безумовно підтверджують, що саме ОСОБА_4 є покупцем за договором, і саме йому належить право власності на квартиру. Заявник вказує, що справу

в апеляційному суді було розглянуто за його відсутності, без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Верховного Суду від 27 липня 2020 року у справі № 265/3310/17, від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, від 16 січня 2019 року у справі

№ 521/17654/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 520/9632/16-ц,

від 23 вересня 2019 року у справі № 428/10638/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).

Також підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

30 червня 2023 року ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня

2022 року і постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що покупцем за договором купівлі-продажу від

26 вересня 2013 року була саме ОСОБА_5 , за якою і було зареєстровано право власності на квартиру. Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права,

є обґрунтованими та законними, а наведені в касаційній скарзі доводи

й заперечення є безпідставними.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду м. Києва.

25 липня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.

Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка,

а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час

і місце судового засідання.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу

в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня

2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року призначено справу до розгляду у відкритому судому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду на 27 грудня 2022 року о 11 год 45 хв.

12 грудня 2022 року Київський апеляційний суд направив ОСОБА_11 на адресу: АДРЕСА_3 судову повістку-повідомлення

(т. 4, а. с. 15), яка повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а. с. 33, 34).

Разом з тим 19 грудня 2022 року ОСОБА_4 на адресу Київського апеляційного суду надіслав заяву, зі змісту якої випливає, що йому відомо про судове засідання, призначене на 27 грудня 2022 року о 11 год 45 хв

(т. 4, а. с. 18-19).

Згідно з протоколом судового засідання від 27 грудня 2022 року розгляд справи відкладено на 17 січня 2023 року о 11 год 00 хв (т. 4, а. с. 27-28).

Під час судового засідання була присутня представник ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» Дроьоміна Л. В.

27 грудня 2022 року Київський апеляційний суд направив ОСОБА_11 на адресу: АДРЕСА_3 судову повістку-повідомлення про розгляд справи 17 січня 2023 року о 11 год 00 хв (т. 4, а. с. 30).

Відомостей про отримання ОСОБА_10 судової повістки-повідомлення від 27 грудня 2022 року про розгляд справи 17 січня 2023 року о 11 год 00 хв

в матеріалах справи немає.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів про повідомлення

ОСОБА_8 про судове засідання, призначене на 17 січня 2023 року.

Наявне у матеріалах справи оголошення про виклик до суду ОСОБА_8 , яке було опубліковане на офіційному сайті Київського апеляційного суду, не

є належним доказом повідомлення заявника про дату, час і місце розгляд справи з огляду на таке.

Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Як відомо з матеріалів справи, зареєстрованим місцем проживання

ОСОБА_8 є: АДРЕСА_4 (адреса, вказана

в апеляційній скарзі). Така сама адреса вказана у позовній заяві і в касаційній скарзі.

Тобто зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_8

є відомим, що виключає можливість застосування частини одинадцятої статті 128 ЦПК України.

Крім того, на адресу реєстрації ОСОБА_8 ( АДРЕСА_4 (адреса, вказана в позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах)), Київський апеляційний суд жодної судової повістки-повідомлення не направляв.

Враховуючи викладене, із матеріалів справи відомо, що справа в суді апеляційної інстанції була розглянута 17 січня 2023 року за відсутності

ОСОБА_8 , який не був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи відповідно до статей 128-130 ЦПК України.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням норм статей 128, 130 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону та розглянув справу за відсутності сторони у справі, щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив право заявника знати про час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Згідно з частиною четвертою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які зумовлюють обов`язкове скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про наявність обов?язкових підстав для скасування постанови Київського апеляційного суду від 17 січня

2023 року, інших аргументів касаційної скарги Верховний Суд не перевіряє.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська