К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року місто Київ

справа № 753/13379/20

апеляційне провадження № 22-ц/824/757/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Трусової Т.О. від 22 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі є співвласники нежитлових приміщень № 310 та № НОМЕР_1 у вказаному будинку. Відповідачі самовільно, без розроблення проектної документації та отримання необхідних дозвільних документів, здійснили перебудову-реконструкцію належних їм нежитлових приміщень та змінили їх цільове призначення. В нежитловому приміщенні № 310 був розміщений більярдний клуб "Фарт", сауни, лазні та басейн, а у приміщенні № НОМЕР_1 - магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". Відповідачі об`єднали вільні приміщення площею 571 кв.м з приміщеннями № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 , змінивши їх цільове призначення, та розмістили там фітнес-клуб без належних для цього дозволів.

Зазначає, що такі самовільні дії відповідачів призвели до порушення системи повітровідводів і накопичення вологи в приміщеннях належної позивачу квартири, на

стінах та підлозі квартири з`явилися тріщини та грибок. Встановлені відповідачами системи вентиляції створюють значний шум, гул і вібрацію. Також відповідачі незаконно зайняли прибудинкову територію, огородили її металевими ґратами та бетонними блоками, що не дає можливості позивачу та іншим мешканцям будинку використовувати прибудинкову територію за призначенням.

Посилаючись на незаконність дій відповідачів, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати усунути перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу у належних відповідачам нежитлових приміщення № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 , що розташовані у вищевказаному будинку, сходів, саун, лазень, електрощитової, витяжних шахт та повітропроводів витяжної вентиляції.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 7 600 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 7 600 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 7 600 грн.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес. Водночас рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року у справі № 753/20662/17 скасовано рішення державного реєстратора та реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 53,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 47,7 кв.м, за вказаною адресою (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терас, добудованих до вказаних квартир, та демонтувати у квартирах додаткові дверні прорізи для виходу на дах.

Внаслідок здійсненого позивачем самочинного будівництва, квартира АДРЕСА_4 перестала бути об`єктом цивільних прав, а право власності на утворені, внаслідок її поділу, квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 позивач не набув, у нього відсутнє суб`єктивне матеріальне право на об`єкти житлової нерухомості за вказаною адресою.

Право, яким особа не володіє, порушити неможливо, а тому вимоги позову про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_4 є явно необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Розмір витрат на професійну правову допомогу, заявлених відповідачами під час розгляду справи, суд вважав співмірним, відповідним складності справи та доведеним.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що справу суддею розглянуто в порушення пункту 5 частини 1 статті 36 ЦПК України, оскільки в її провадженні одночасно знаходилися цивільні справи, між одними й тими самими сторонами з приводу одних і тих самих об`єктів нерухомого

майна, у зв`язку з чим суддя підлягала самовідводу. Також порушено порядок визначення судді для розгляду справи шляхом втручання в автоматизовану систему документообігу суду.

Зазначає, що суд, пославшись на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року у справі № 753/20662/17 прийшов до помилкового висновку про те, що позивач не володіє правом власності на квартиру АДРЕСА_4 . Право власності на вказану квартиру позивач отримав на підставі договору купівлі-продажу, а отже має право на звернення до суду за захистом порушених прав. Суд не встановив чи мали місце обставини (факти), яким позивач обґрунтовував вимоги позову, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Також вважає, що суд з порушенням вимог статей 137, 141 ЦПК України стягнув з позивача витрати на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - ОСОБА_6 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та ненадання доказів на підтвердження зазначених ним обставин.

Відзив на апеляційну скаргувід третьої особи не надходив.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2002 року, запис у нотаріальному реєстрі за № 1222, та свідоцтва про право власності ЯЯЯ № 601084 від 27 квітня 2006 року позивач ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 83,60 кв.м, жилою площею 41,90 кв.м, та розташоване за вищевказаною адресою нежиле приміщення № НОМЕР_3 загальною площею 66,60 кв.м.

Відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , вимог до якої позивачем не заявлено, належить на праві спільної власності в рівних частках два нежилі приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , а саме: нежиле приміщення № НОМЕР_2 загальною площею 937,9 кв.м, яке знаходиться на

першому поверсі, та нежиле приміщення № НОМЕР_4 загальною площею 396,6 кв.м, яке знаходиться у підвальному поверсі.

Також відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 належить на праві спільної власності в рівних частках нежиле приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 632,7 кв.м, яке знаходиться на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_5 .

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ "БК М.П.К.", державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антропова О.Ю., про скасування рішень державного реєстратора та записів про реєстрацію права власності, зобов`язання вчинити дії (цивільна справа № 753/20662/17).

Рішенням суду від 1 грудня 2021 року у справі № 753/20662/17 позов задоволено частково, а саме: скасовано рішення державного реєстратора та реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 53,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 47,7 кв.м, за вказаною адресою (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терас, добудованих до вказаних квартир, та демонтувати у квартирах додаткові дверні прорізи для виходу на дах.

Вказаним рішенням установлено, що не пізніше 2005 року ОСОБА_1 самочинно, без затвердженої проектної документації та без отримання на це відповідних дозволів, здійснив перепланування належної йому трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , з втручанням у несучі конструкції будинку, внаслідок чого загальна площа належної йому житлової нерухомості збільшилась на 17,9 кв.м, у тому числі і за рахунок добудови терас на даху прибудованого нежитлового приміщення № НОМЕР_1 , та здійснив поділ квартири на два окремі об`єкти нерухомого майна - однокімнатні квартири з умовними номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_6. 4 лютого 2017 року відбулося узаконення здійсненого ОСОБА_1 самочинного будівництва шляхом реєстрації за ним права власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 , державна реєстрація прав ОСОБА_1 на вказані квартири була здійснена незаконно, з порушенням вимог пунктів 4, 5 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" та пункту 54 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд виходив з того, що здійснене ОСОБА_1 самочинне будівництво призвело до руйнації покриття даху нежитлового приміщення № НОМЕР_1, порушення системи водовідведення і, як наслідок, потрапляння вологи у це приміщення, у зв`язку з чим вважав доведеним порушення суб`єктивних матеріальних прав позивачів, на захист яких ними було пред`явлено позов.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначав, що його права як власника квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2002 року, а також власника нежитлового приміщення № 340 у вказаному будинку, порушуються незаконними, на його думку, діями відповідачів.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Відповідно до частини1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 роз`яснив, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що державна реєстрація його права власності, зокрема і на квартиру АДРЕСА_4 , була скасована судовим рішенням у справі № 753/20662/17, встановивши водночас, що він є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу, суд першої інстанції на вищевказані норми матеріального права уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відсутність у позивача права на звернення до суду з вказаним позовом.

Зважаючи на викладене, а також презумпцію правомірності правочину, на підставі якого позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 (зворотнього матеріали справи не містять), доводи апеляційної скарги у вказаній частині є обґрунтованими.

Разом з тим, згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

У відповідності до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач посилався на листи Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва, у яких департамент зазначив, що не видавав та не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, які б надавали відповідачам право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та не приймав в експлуатацію об`єктів будівництва (том 1 а.с.16-22).

Також посилався на лист КП "Житло-сервіс" від 26 березня 2010 року, у якому зазначено, що система вентиляції на покрівлі нежитлових приміщень № 310, АДРЕСА_6 змонтована з порушенням проекту (том 1 а.с.15).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі зазначали, що фактично усі нежитлові приміщення, які належать їм на праві власності, є одним цілим і використовуються спільно, а їх перепланування було здійснене у 2001 році на підставі проекту, погодженого в установленому законом порядку з райдержадміністрацією, органами пожежної безпеки та санітарно-епідеміологічної служби. У 2001 році законодавством не було передбачено обов`язку отримувати дозвіл на проведення робіт по

переплануванню нежитлових приміщень, а також не потребувалось введення нежитлових об`єктів в експлуатацію після проведення таких робіт. Стосовно установленої на даху вентиляції зазначали, що вона тривалий час не працювала, а у подальшому вентиляційні труби взагалі були демонтовані.

Департамент з питань Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у поясненнях на позов зазначив, що повноваження щодо державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві та дозвільно-реєстраційних функцій щодо об`єктів незначного(С1) та середнього(СС2) плану наслідків (відповідальності) здійснюються ним з 12 жовтня 2016 року, при цьому документи дозвільного та декларативного характеру, які б надавали право на виконання будівельних робіт у нежитлових приміщеннях № 310 та АДРЕСА_6 не видавались і не реєструвались.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження заявлених ним позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що вони не свідчать про наявність обставин, на які посилається ОСОБА_1 .

Саме по собі посилання на недотримання відповідачами законодавства у сфері містобудівної діяльності, без доведення факту порушення, невизнання, оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача, при вирішенні цивільного позову не є підставою для задоволення позовних вимог.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що перепланування нежилих приміщень, як зазначають відповідачі, здійснено у 2001 році, і чинним на той час законодавством не було передбачено обов`язку отримувати дозвіл на проведення робіт по переплануванню нежитлових приміщень.

Доказів того, що перепланування нежилих приміщень, належних на праві власності відповідачам здійснено пізніше 2001 року, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим посилання позивача на ту обставину, що Департамент з питань Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва не надав відповідачам дозвільних документів на перепланування належних їм на праві власності нежилих приміщень, є безпідставним.

У цій справі, звертаючись до суду із цивільним позовом, ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідачів здійснити демонтаж у належних їм нежитлових приміщення № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 , що розташовані у вищевказаному будинку, сходів, саун, лазень, електрощитової, витяжних шахт та повітропроводів витяжної вентиляції.

Зазначаючи про те, що самовільні, на його думку, дії відповідачів, призвели до порушення системи повітровідводів і накопичення вологи в приміщеннях належної позивачу квартири, на стінах та підлозі квартири з`явилися тріщини та грибок, а встановлені відповідачами системи вентиляції створюють значний шум, гул і вібрацію, ОСОБА_1 будь-яких належних та допустимих доказів зазначеному не надав.

Навпаки, як убачається з рішення Дарницького районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року у справі № 753/20662/17, саме здійснене ОСОБА_1 самочинне будівництво призвело до руйнації покриття даху нежитлового приміщення № НОМЕР_1, порушення системи водовідведення і, як наслідок, потрапляння вологи у це приміщення.

Підстав, за яких у даній справі суддя підлягала самовідводу, а також порушень порядку визначення судді для розгляду справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято правильне по своїй суті судове рішення, однак в частині мотивів його прийняття судом допущено помилку, у зв`язку з чимапеляційну скаргу необхідно задовольнити частково; рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 28 жовтня 2020 року № 01-10/2020 адвокат Такташов О. Я. прийняв на себе зобов`язання надавати правову допомогу відповідачам (т. 2 а.с. 236-244).

Пунктом 4 цього договору сторони погодили, що базова погодинна ставка адвоката становить 800 грн. Замовник здійснює попередню оплату в розмірі 15 100 грн на рахунок виконавця протягом 7 днів після вступу договору в дію. Відповідна оплата була здійснена 28 жовтня 2020 року (том 2 а.с. 249).

Додатком № 1 до цього договору сторони погодили, що вартість первинного правового аналізу позовної заяви ОСОБА_1 становить 800 грн (1 година); вартість підготовки та складання відзиву на позовну заяву - 8 000 грн (10 годин); вартість складання клопотання про залишення позовної заяви без розгляду - 1 600 грн (2 години); вартість складання клопотання про зупинення провадження у справі - 800 грн (1 година); вартість опрацювання відповіді на відзив - 1 600 грн (2 години), участь представника позивача в одному судовому засіданні - 1 500 грн (том 2 а.с. 245-248).

5 січня 2022 року сторони уклали додаткову угоду до договору про надання юридичних послуг № 01-10/2020, відповідно до умов якої продовжили дію договору до 31 грудня 2025 року.

Згідно копії акту № 1 прийому-передачі виконаних робіт від 17 лютого 2023 року відповідачам надана такі послуги: первинний правовий аналіз позовної заяви ОСОБА_1 - 800 грн (1 година); підготовка, складання та подальше направлення процесуальних документів у справі за період з 28 жовтня 2020 року по 16 листопада 2020 року (відзив, два клопотання про залишення позову без розгляду, клопотання про зупинення провадження) - 11 200 грн (14 годин); ознайомлення з матеріалами справи від 11 січня 2021 року - 1 600 грн (2 години); підготовка, складання та подальше направлення процесуальних документів у справі за період з 28 листопада 2022 року по 2 грудня 2022 року (клопотання про залишення позову без розгляду, клопотання про закриття провадження, пояснення у справі) - 3 200 грн (4 години); участь в судових засіданнях від

26 січня 2021 року, 5 грудня 2022 року, 26 січня 2023 року, 22 лютого 2023 року - 6 000 грн (том 3 а.с. 6).

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачі понесли витрати на правничу допомогу, які в результаті розгляду справи належить компенсувати позивачем.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відшкодуванню не підлягають витрати за подання клопотань (про залишення позову без розгляду, закриття провадження), оскільки у їх задоволенні було відмовлено, а тому такі процесуальні дії визнати необхідними не можна.

Крім того, в судове засідання від 5 грудня 2022 року сторони не з`явилися (том 2 а.с. 208), а тому оплата за участь адвоката у судовому засіданні також не підлягає відшкодуванню.

Ураховуючи викладене, обґрунтованими і об`єктивним витратами відповідачів на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача, є: первинний правовий аналіз позовної заяви - 800 грн; підготовка та складання відзиву на позовну заяву - 8 000 грн; клопотання про зупинення провадження - 800 грн; участь в судових засіданнях від 26 січня 2021 року, 26 січня 2023 року, 22 лютого 2023 року - 4 500 грн, а всього 14 100 грн.

Посилання скаржника на те, що послуги були сплачені на рахунок фізичної особи-підприємця, а не адвоката, відсутність доказів оплати всіма відповідачами не впливають на факт надання професійної правничої допомоги і необхідності компенсації її варті соті позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги щодо недоведеності розміру витрат на правничу допомогу не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, шляхом зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідачівз 7 600 грн. до 4 700 грн. на кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню, з 7 600 грн до 4 700 грн.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4

витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню, з 7 600 грн до 4 700 грн.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню, з 7 600 грн до 4 700 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: