УХВАЛА

07 червня 2024 року

м. Київ

справа № 607/9021/22

провадження № 61-1404ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу Міністерства фінансів України на постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про стягнення моральної шкоди, 3% річних та інфляційних втрат, що пов`язано з простроченням виконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, ГУ Державної казначейської служби в Тернопільській області, ГУ Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про стягнення компенсації моральної шкоди, 3% річних та інфляційних втрат.

Мотивуючи тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2022 року у справі № 607/19538/21, яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, з Державної казначейської служби України на його користь стягнуто 295 000 грн компенсації за моральну шкоду, спричинену незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

20 травня 2022 року видано виконавчий лист, який 30 травня 2022 року позивачем подано до ГУ Казначейської служби України в м. Тернопіль разом із заявою про стягнення коштів з державного бюджету.

Однак, на час звернення з позовом до суду, судове рішення у справі № 607/19538/21 не виконано, кошти позивачу у порядку безспірного списання з державного бюджету не перераховані.

У зв`язку з тривалим невиконанням остаточного рішення суду з вини посадових осіб Державної казначейської служби України, за дії яких держава несе відповідальність, позивач зазнав душевних страждань.

Тому позивач просив суд стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн, а також на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, починаючи з 19 квітня 2022 року і до моменту виконання судового рішення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції від 20 квітня 2023 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат й ухвалено, в цій частині, нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 24 971,38 грн та 3 % річних у розмірі 11 007,95 грн. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відмовлено. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації моральної шкоди залишено без змін.

30 січня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав заяву про перегляд постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року за нововиявленими обставинами. Мотивуючи тим, що 12 січня 2024 року на його електронну адресу надійшла відповідь Державної казначейської служби України, з якої вбачається, що 23 листопада 2023 року здійснено перерахування грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 у розмірі 295 000 грн на виконання виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у справі № 607/19538/21.

Зазначав, що вказана обставина має істотне значення для визначення періоду, за який слід нараховувати 3% річних та інфляційних втрат. Однак, на момент розгляду справи апеляційним судом ні ОСОБА_1 , ні його представникові не було відомо про перерахування вказаних коштів, оскільки він не отримував повідомлення від банку про зарахування цих грошових коштів.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року, у зв`язку з нововиявленими обставинами. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року змінено й зменшено суму стягнутих з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3% річних з 11 007,95 грн до 10 280,55 грн. В іншій частині постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року залишено без змін.

26 квітня 2024 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, Міністерство фінансів України звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргу, в якій просить поновити строк на касаційне оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року, зазначене судове рішення скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивовано тим, що повний текст постанови Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2024 року заявником отримано 14 березня 2024 року, додаючи до касаційної скарги, окрім іншого, копію довідки про набрання постановою від 04 березня 2024 року у цій справі законної сили, що адресовано заявнику, хоча вказане судове рішення заявником не оскаржується. Однак суду не надано доказів щодо дати первинного отримання заявником копії постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2024 року визнано наведені Міністерством фінансів України підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними. Касаційну скаргу Міністерства фінансів України залишено без руху для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

На виконання вимог ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2024 року заявник направив до суду разом з заявою про усунення недоліків документи на підтвердження обставин щодо пропуску процесуального строку на касаційне оскарження, помилково вважаючи це достатніми підставами для його поновлення.

Заявником надано пояснення щодо обставин пропуску процесуального строку на касаційне оскарження разом з доданими до неї матеріалами.

Обґрунтовуючи тим, що повний текст постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 у цій справі надійшов до електронного кабінету Міністерства фінансів України в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» 03 січня 2024 року. Проте 30 січня 2024 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року у цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд вказаної постанови за нововиявленими обставинами.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року за нововиявленими обставинами задоволено.

Зазначено, що 14 березня 2024 року Міністерство фінансів України отримало постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2024 року у цій справі.

З огляду на викладене, заявник вважає, що строк пропущений з поважних причин, тому підлягає поновленню.

Вказано, що Міністерство фінансів України бажає оскаржити в суді касаційної інстанції постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року у цій справі з урахуванням актуальних змін, які були внесені постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2024 року, оскільки касаційне оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року, ігноруючи внесення змін до неї, є необґрунтованим.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Вказані заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, що є по суті аналогічними, які заявник зазначав у касаційній скарзі, не можуть бути визнані судом поважними, оскільки не є такими, що не залежать від волі особи, яка подає касаційну скаргу й не надають такій особі права у будь-який необмежений час після спливу строку касаційного оскарження реалізовувати право на касаційне оскарження судового рішення.

Заявником підтверджено факт отримання 03 січня 2024 року Міністерством фінансів України повного тексту постанови Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 у цій справі. Крім того 14 березня 2024 року Міністерство фінансів України отримало постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2024 року.

Отже, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, заявником не доведено, що зазначені обставини пропуску строку на касаційне оскарження унеможливили подання касаційної скарги у визначений законодавством процесуальний строк.

Так, Верховним Судом встановлено, що відповідно до даних офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР): постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року було оприлюднено 04 січня 2024 року, а заявником отримано 03 січня2024 року й надано цьому відповідні докази; постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2024 року було забезпечено надання загального доступу 18 березня2024 року, а заявником отримано 14 березня 2024 року й надано цьому відповідні докази.

Однак з касаційною скаргою заявник звернувся до суду касаційної інстанції лише 26 квітня 2024 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

Крім того, заявником не наведено інших поважних обставин, які б перешкоджали йому своєчасно реалізувати своє право на касаційне оскарження.

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Заявнику надавався строк для усунення недоліків касаційної скарги, однак він не скористався своїми процесуальними правами, не проявив належної обачності у захисті своїх прав.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки (статті 43, 49 ЦПК України).

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Заявник не демонстрував готовність брати участь у розгляді цієї справи.

Так, у кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються у кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у практиці ЄСПЛ.

Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Оскільки касаційна скарга Міністерства фінансів Україниподана з пропуском строку на касаційне оскарження, а наведені підстави для поновлення пропущеного строку визнані неповажними та заявником не наведено інших поважних підстав для поновлення строку, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства фінансів України на постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про стягнення моральної шкоди, 3% річних та інфляційних втрат, що пов`язано з простроченням виконання грошового зобов`язання відмовити.

Копію ухвали разом із доданими до скарги матеріалами направити заявникові.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

В. В. Шипович