Дата документу 21.05.2024 Справа № 335/1425/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/1425/24 Головуючий у І інстанції: Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/1004/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Голіщева Володимира Юрійовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Голіщева Володимира Юрійовича до комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради, комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голіщева В.Ю. звернувся до суду з позовом до КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради, КП «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 06.05.2019 ОСОБА_1 працював в КП «Готель Україна» ЗОР. З 01.02.2020 до 31.08.2020 йому не виплачувалася заробітна плата. 31.08.2020 його звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України. При звільненні розрахунок з ним проведений не був. Рішенням Шевченківського районного суду від 12.01.2023 у справі 336/1425/22 з КП «Готель Україна» ЗОР на його користь стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01.02.2020 до 31.08.2020 в сумі 34221,57 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4695,36 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 160058,80 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат в розмірі 4571,11 грн. Повний розрахунок з позивачем за вказаним рішенням суду проведено 27.12.2023.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голіщева В.Ю. просив суд стягнути солідарно з відповідачів середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.01.2023 до 27.12.2023 у розмірі 67462,8 грн, суму індексації заробітної плати в розмірі 9376,50 грн та моральну шкоду в розмірі 5000 грн, а також усі понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голіщева В.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голіщева В.Ю. зазначає, що суд першої інстанції неправомірно застосував ст. 116, 117, 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022, оскільки правовідносини у цій справі виникли ще 31.08.2020, коли позивача було звільнено із займаної посади, тому в цьому спорі слід застосовувати ст. 116, 117, 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача. На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував висновки, зокрема, викладені в постановах Верховного суду: від 23.06.2023 у справі № 638/6855/20, від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 07.09.2023 у справі № 280/1340/23, від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу керівник КП «Універс» ЗОР заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Коротченко Д.О. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позову.

Представник КП «УНІВЕРС» ЗОР адвокат Лєскін М.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на залишенні рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом вже стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах шестимісячного строку, встановленого ч.1 ст. 117 КЗпП України, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.01.2023 до 27.12.2023, а трьохмісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації сплив 01 жовтня 2023 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі ст. 116, 117 КЗпП України (в редакції, чинній з 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що з 06.05.2019 ОСОБА_1 працював в КП «Готель Україна» ЗОР.

31.08.2020 позивача звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду від 12.01.2023 у справі 336/1425/22 стягнуто на користь ОСОБА_1 з КП «Готель Україна» ЗОР заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01.02.2020 до 31.08.2020 в сумі 34221,57 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4695,36 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 160058,80 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат у розмірі 4571,11 грн. Рішення набрало законної сили.

За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП «Готель «Україна» ЗОР перебуває в процесі припинення з 06.05.2022.

За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП «Універс» ЗОР є правонаступником КП "ВЕТПРЕПАРАТИ" ЗОР.

Згідно з п.1.3 статуту КП «Готель «Україна» ЗОР підпорядковане, підзвітне та підконтрольне ЗОР.

Відповідно до п.. 4.1.статуту підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків згідно з чинним законодавством, може мати реєстраційні рахунки в органах Державної казначейської служби України, круглу печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, штампи, а також бланки з власними реквізитами.

Пункт 4.4. статуту передбачає, що підприємство несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.10.2. статуту підприємство втрачає право юридичної особи і визнається таким, що припинилося, з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про його припинення.

Запорізька обласна рада 15.02.2022 ухвалила рішення № 10 про припинення КП «Готель Україна» ЗОР шляхом приєднання до КП «Універс» ЗОР.

КП «Універс» ЗОР є правонаступником КП «Готель «Україна» ЗОР з 15.02.2022.

Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2023 у справі № 336/1425/22, з КП «Готель «Україна» ЗОР на користь ОСОБА_1 , зокрема, стягнуто заборгованість із заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, компенсація втрати частини заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020 до дня ухвалення рішення (12.01.2023). Вказане рішення суду набрало законної сили та виконано 27.12.2023, про що вказував сам позивач.

Таким чином в судовому порядку було вирішено спір, у тому числі, щодо компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця станом на 12.01.2023, тобто на день ухвалення рішення у справі.

Отже спірні правовідносини з питання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є предметом спору у цій справі, виникли між сторонами з 13.01.2023.

Оскільки ОСОБА_2 за власним бажанням звільнився 31.08.2020, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2023 у справі № 336/1425/22 охоплено, встановлений чинною нормою ст. 117 КЗпП України, максимальний період за який може бути нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Станом на дату звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом 06.02.2024 стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, яка набула чинності з 19.07.2022.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильного висновку про необхідність застосування норми, яка була чинною на час звернення з позовом до суду.

Згідно з Рішенням Конституційного Суд України від 12 липня 2019 року № 5- р(1)/2019, за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акту законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і що тривали на момент набрання актом чинності.

Крім того, реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій.

Право не може існувати на майбутнє. Права особи не накопичуються потягом дії закону, який в подальшому втратив чинність.

У контексті застосування принципу дії закону у часі це означає, що визначене у нормативно-правовому акті право, якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акту, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено в іншому обсязі. Крім того, це означає, що особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент прояву реального бажання скористатися відповідним правом та механізмом.

При цьому, реальність бажань означає те, що особа звернулася до відповідно суб`єкта владних повноважень у встановлений спосіб з виконанням всіх вимог законодавства, що регулює порядок реалізації відповідного права.

Тобто, виникнення права, яке не було реалізоване, не отримало жодних юридичних наслідків, а тому безпідставним є застосування закону, який втратив чинність на момент волевиявлення особи щодо реалізації певного права.

Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у разі не проведення виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, обмежений часовим рамками - до моменту фактичного розрахунку - в період до набрання чинності згаданим Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022 та викладення ст. 117 КЗпП у новій редакції, скільки, починаючи з 19.07.2022, чинною є імперативна норма закону, яка обмежує період такого нарахування шістьма місяцями.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного суду: від 23.06.2023 у справі № 638/6855/20, від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 07.09.2023 у справі № 280/1340/23, від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22 колегія суддів не приймає, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у справі 638/6855/20 виникли і припинились в період до набрання чинності ст.ст. 116, 117 КЗпП України в редакції з 19.07.2022, а постанови Верховного суду в адміністративних справах мають відмінні від цієї фактичні обставини справи, висновки щодо застосування норм права в них зроблено в системному аналізі з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України та спеціального законодавства з питань проходження публічної служби. Правові ж висновки, викладені у постанові Східного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 у справі № 905/210/21 не можуть бути враховані, оскільки відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про сплив строку звернення позивача до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексації заробітної плати, адже відповідно до ч.1,2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішенням Шевченківського районного суду від 12.01.2023 у справі 336/1425/22 уже вирішувалось питання про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої невиплатою заробітної плати. З огляду на те, що він не оскаржував вказане рішення в апеляційному порядку, він з ним погодився.Крім того, заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди позивач не обґрунтував цю вимогу та не надав належних та допустимих доказів понесених моральних страждань.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, взявши до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві, який було направлено з порушенням строків його подання, а тому суд мав би вирішувати справу за наявними матеріалами, колегія суддів не приймає, оскільки таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, навіть без врахування доводів відзиву відповідача, суд першої інстанції мав достатньо підстав для відмови в задоволені позову.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Голіщева В.Ю. слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Голіщева Володимира Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: