КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/9935/22 Головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та покласти судові витрати на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 04 червня 2011 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із 23 серпня 2014 року син зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а з початку 2017 року шлюбні відносини між батьками фактично припинились та вони проживали окремо.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року шлюб було розірвано.

Спільна дитина фактично з 2017 року постійно проживає окремо разом з матір`ю, яка одноособово змінила її місце проживання без погодження з батьком, тому вважається такою, що втратила право користування житлом, в якому зареєстрована.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_3 реєструвалося у спірній квартирі, в судовому порядку не оспорювалася, тому він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Факт не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сам проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені статтею 405 ЦК України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком - позивачем у справі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Содоля А.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доданим до позовної заяви доказам, які свідчать про те, що дитина разом з матір`ю ще задовго до початку повномасштабного вторгнення рф, починаючи з 2016 року постійно проживають за адресою матері, що згодом було погоджено і батьком.

Окрім того, 22 вересня 2022 року у справі № 760/26413/21 Солом`янський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визначив місце проживання малолітнього сина позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Виходячи з наведеного, висновки суду щодо неможливості малолітньої дитини самостійно обирати місце свого проживання та її не проживання у квартирі не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом є необґрунтованими з огляду на погоджене з цього приводу рішення батьків та рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Суд першої інстанції не врахував, що акт від 06 липня 2022 року підтверджує наявність обставин, якими були обґрунтовані позовні вимоги, а саме не проживання ОСОБА_3 в житловому приміщені з 01 січня 2017 року, що є предметом доказування у цій справі. Фактично сторони не проживають і не ведуть спільного господарства із 2016 року, а з 2017 року дитина проживає разом з матір`ю і сторони мають окремі сім`ї та дітей від інших шлюбів.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник ОСОБА_2 - адвокат Долженко Д.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим позивачем доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтував тим, що місце проживання особи не ототожнюється з місцем її реєстрації, а право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Позивач фактично намагається позбавити свого сина права користування житлом, що явно не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зареєстроване місце проживання малолітнього ОСОБА_4 у квартирі позивача жодним чином не впливає на зміст його правомочностей, як власника цього майна, оскільки забезпечення дитини житлом відноситься до основних батьківських обов`язків.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Долженко Д.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник - адвокат Содоль А.М. надіслав через підсистему «Електронний суд» клопотання про розгляд справи без його участі, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 28 грудня 2012 року (а.с. 17-20).

04 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Із 23 серпня 2014 року малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 12 серпня 2022 року (а.с. 7).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 5).

З матеріалів справи вбачається, що син позивача фактично з 2017 року постійно проживав окремо разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 9, 10).

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що його малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням з тих підстав, що останній не проживає за зареєстрованим місцем проживання у належній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин понад один рік, адже у 2017 року мати дитини - ОСОБА_2 одноособово змінила її місце проживання без погодження з батьком.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Таким чином, стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Верховний Суд, акцентувавши увагу на тому, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, відхилив доводи позивача, що дитина не є членом сім`ї позивача, не пов`язана з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками (постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року справа № 711/4431/17).

У справі, яка переглядається, встановлено, що підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_3 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Статтею 7 СК України, частиною першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

За змістом зазначених норм, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток, виховання та належні умови проживання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 та від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що факт не проживання малолітнього ОСОБА_3 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сам проживати в цій квартирі, а тому відсутні передбачені статтею 405 ЦК України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком - ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів також врахувала положення частини четвертої статті 19 СК України, відповідно до яких при розгляді судом спорів, зокрема, щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає, а сам орган опіки та піклування не був залучений позивачем до участі у справі.

З огляду на викладене, аргументи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем та його представником спірних правовідносин та положень законодавства,вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить її батькові, а відтак не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 червня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній