ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3169/24 Справа № 199/3248/23 Головуючий у першій інстанції: Якименко Л.Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 16.08.2012 року слідчим Амур-Нижньодніпровського районного відділу міліції ДМУ ГУМВС в Дніпропетровський області було порушено кримінальну справу №61121886 за ч.1 ст.115 КК України, 17.08.2012 року перекваліфіковано на ч.2 ст.115 КК України. Постановою слідчого СВ АНД РВ від 28.08.2012 року позивача притягнуто в якості обвинуваченого за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, того ж дня постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська до позивача застосовано запобіжний захід - тримання під вартою строком до двох місяців. 23.11.2012 року, відповідно до ст.214 КПК в редакції 2012 року, слідчим АНД РВ міліції внесені відомості до ЄРДР, про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.115 КК України, за №0000061. 07.12.2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України. 11.12.2012 року в.о. слідчого СВ Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000061 від 23.11.2012 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України та передано матеріали до суду. Справа судами розглядалася неодноразово. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07.10.2021 року вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2019 року, в частині засудження ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України, закрито, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати. Позивач вказував, що безпідставне кримінальне переслідування тривало з 17.08.2012 року до 07.10.2021 року (108 місяців і 20 днів). При цьому строк попереднього ув`язнення склав 5 років, 9 місяців і 19 днів, а строк перебування позивача під домашнім арештом з 05.06.2018 до 18.02.2019 року складає 8 місяців 13 днів, що завдало позивачу моральної шкоди, спричинило втрату нормальних життєвих зв`язків і порушило майнове благополуччя. Зазначав, що заподіяна йому моральна шкода полягає у фізичному болю і стражданнях, переживаннях, завданих правоохоронними органами, незаконному обранні запобіжного заходу, тривалості неодноразових судових процесів, втраті роботи, і, як наслідок, неможливості побудувати власну сім`ю. Крім цього, позивач зазначив, що на час його затримання правоохоронними органами, він був працевлаштованим на посаду експедитора в приватному підприємстві «АБ плюс», згідно з наказом №440-к від 03.05.2012 року, а був звільнений із названої посади 21.08.2012 року, на підставі наказу №825-к від 21.08.2012 року, у зв`язку з затриманням працівниками міліції. На думку позивача, з вини правоохоронних органів і прокуратури, позивач був незаконно позбавлений подальшого офіційного працевлаштування і отримання постійної заробітної плати за весь час перебуванням під обвинуваченням із 21 серпня 2012 року до 07 жовтня 2021 року, що складає 109 місяців і 15 робочих днів, а відповідно за обставин вимушеного прогулу він недоотримав 109,5 мінімальних заробітних плат. Тому вважає, що справедлива компенсація зі сторони Держави за вимушений прогул та неотриману вигоду, складає 109,5 мінімальних заробітних плат, прийнятих в Україні на момент ухвалення судового рішення у даній справі, що відповідає 733650,00 грн.(6700 х 109,5 = 733650). Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на його користь із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України матеріальну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 733650,00 грн. та моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, у розмірі - 33097464,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто із Державного бюджету на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в розмірі 728066,60 грн. Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 18219,00 грн. витрат на проведення судово-психологічної експертизи. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати у вигляді судового збору віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ГУ НП в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову (а.с. 20-28 т.3).

ОСОБА_1 також звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення, шляхом збільшення стягнутої моральної шкоди з 728066,00 грн до 33097464,00 грн, а також стягнувши матеріальну шкоду в розмірі 733650,00 грн. (а.с. 1-16 т.3).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 16.08.2012 року слідчим Амур-Нижньодніпровського районного відділу міліції ДМУ ГУМВС в Дніпропетровський області було порушено кримінальну справу №61121886 за ч.1 ст.115 КК України, 17.08.2012 року перекваліфіковано на ч.2 ст.115 КК України (а.с. 11,12 т.1).

Відповідно до протоколу слідчого СВ АНД РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровський області 18.08.2012 року ОСОБА_1 було затримано працівниками міліції (а.с.16-17 т.1).

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2012 року строк затримання був продовжений до 10 діб, тобто до 28.08.2012 року (а.с. 19 т.1).

21 серпня 2012 року постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська задоволено подання слідчого СВ АНД РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровський області, для проведення необхідних по справі експертиз постановлено примусово відібрати у присутності понятих, за участі спеціаліста в області медицини, зразки крові у підозрюваного ОСОБА_1 (а.с. 21, 22-23 т.1).

23 серпня 2012 року було відібрано зразки крові у ОСОБА_1 , що підтверджується копією протоколу відібрання зразків для порівняльного дослідження від 23.08.2012, складеного слідчим СВ АНД РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровський області (а.с. 24 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2012 року апеляцію ОСОБА_1 задоволено та скасовано вказану вище постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2012 року (а.с. 26-27 т.1).

Постановою слідчого СВ АНД РВ від 28.08.2012 року ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого за п.6,12 ч.2 ст. 115 КК, того ж дня постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід - тримання під вартою строком до двох місяців (28-29, 30-31 т.1).

Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 2-х місяців 29-ти днів, тобто до 16.11.2012 року (а.с.32-33 т.1).

16.11.2012 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до трьох місяців 28 днів, тобто до 16.12.2012 року (а.с.34-35 т.1).

23.11.2012 року відповідно до ст. 214 КПК в редакції 2012 року, слідчим АНД РВ міліції внесені відомості до ЄРДР, про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 115 КК України, за №0000061 (а.с. 37 т.1).

07.12.2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України (т.1, а.с.38-39).

11.12.2012 року в.о. слідчого СВ Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000061 від 23.11.2012 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, який цього ж дня затверджений прокурором прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська, та передано матеріали до Амур-Нижньодніпровського районного суду (а.с.40-49 т.1).

29 січня 2013 року ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, зокрема, продовжено ОСОБА_1 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 2 місяці після спливу з дня надходження провадження до суду двохмісячного строку, тобто до 12.04.2013 включно (а.с. 55-56 т.1).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2013 року, зокрема, продовжено ОСОБА_1 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою після спливу 12.04.2013 продовженого строку ще на 2 місяці, тобто до 12.06.2013 року (а.с. 65-67 т.1).

16 травня 2013 року ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська, зокрема, продовжено ОСОБА_1 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою після спливу продовженого строку ще на строк 60 днів, тобто до 10.08.2013 року включно (а.с. 68-69 т.1).

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2013 року у справі №401/13154/12 ОСОБА_1 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років, з конфіскацією всього особисто належного йому майна. Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили залишено попередньо - тримання під вартою(а.с.75-89 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2013 року, залишено буз змін (а.с. 99-102 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 111-114 т.1).

11 листопада 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року щодо ОСОБА_1 змінено та виключено з мотивувальної частини вироку суду посилання на кваліфікуючу ознаку п.6 ч.2 ст. 115 КК України «скоєння злочину з корисливих мотивів». В іншій частині вирок суду залишено без змін (а.с.115-123 т.1).

04 червня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.11.2014 року відносно ОСОБА_1 - скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с.134-139 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.10.2015 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2013 року щодо ОСОБА_1 змінено; виключено з мотивувальної частини вироку суду посилання на кваліфікуючу ознаку п.6 ч.2 ст. 115 КК України скоєння злочину з корисливих мотивів; виключено з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ - протокол огляду від 18.08.2012 року особистих речей ОСОБА_1 та його явку з повинною від 17 серпня 2012 року. У частині призначення покарання виключено додаткове покарання у виді конфіскації всього особисто належного ОСОБА_1 майна. Ухвалено вважати ОСОБА_1 засудженим за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до 13 років позбавлення волі (а.с. 146-161 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2016 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.10.2015 року та вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2013 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено у вигляді тримання під вартою до проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання, але не більше ніж на 60 діб (а.с.172-178 т.1).

06 лютого 2018 року вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська у справі №401/13154/12 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років. До набрання вироком законної сили продовжено дію раніше обраного ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Дніпропетровській установі виконання покарань (№ 4) Південно-Східного МРУ ВКПП МЮ України. Строк відбування покарання ОСОБА_1 вирішено обраховувати з 17 серпня 2012 року, тобто з моменту його фактичного затримання. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі зараховано строк попереднього ув`язнення (за виключенням періодів відбування покарання у виправних колоніях) ОСОБА_1 з 17 серпня 2012 року по 20 червня 2017 року включно (а.с. 184-212 т. 1).

08 травня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2018 року скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 213-221 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 року матеріали кримінального провадження №0000061, за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - направлено до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська для здійснення судового провадження (а.с. 222-223 т.1).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2018 року призначено кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за п. 12 ч.2 ст.115 КК України до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.06.2018 року на 14 год. 00 хв. в приміщенні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська. Також, вказаною ухвалою ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому залишати житло за адресою АДРЕСА_1 без дозволу суду (а.с. 224-226 т.1).

Ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська неодноразово продовжувалась дія запобіжного заходу ОСОБА_1 у виді домашнього арешту та покладені на нього обов`язки, а саме ухвалою від 24.07.2018 продовжено строк до 19.09.2018 року (а.с. 227-228 т.1), ухвалою від 03.09.2018 продовжено строк до 01.11.2018 року (а.с. 229-230 т.1), ухвалою від 31.10.2018 продовжено дію запобіжного заходу у виді домашнього арешту, заборонивши йому залишати місце проживання з 22.00 год. до 07.00 год строком до 29.12.2018 року (а.с. 231-232 т.1), ухвалою від 21.12.2018 продовжено дію запобіжного заходу у виді домашнього арешту, заборонивши йому залишати місце проживання з 22.00 год. до 07.00 год строком до 18.02.2019 року (а.с. 234-235 т.1).

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2019 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 396 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. На підставі ч.5 ст.72 КК України, (в редакції від №838-VIII від 26.11.2015 року та позиції ВСУ у справі №663/537/17) постановлено зарахувати в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 17.08.2012 року по 05.06.2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Враховуючи попереднє ув`язнення - звільнено засудженого від відбування покарання. Запобіжний захід до набрання законної сили вироком залишено без змін (а.с. 236-252 т. 1).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.01.2020 року вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2019 року залишено без змін (а.с.1-21 т. 2).

Постановою Верховного Суду від 25.06.2020 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22.01.2020 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено у цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 22-34 т. 2).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07.10.2021 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2019 року, в частині засудження ОСОБА_1 - скасовано, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України, закрито, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати. Ухвала набрала законної сили 07.10.2021 (а.с. 35-42 т. 2).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2023 року внесено виправлення до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року та ухвалено вважати, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрито за ст. 396 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати (43-44 т. 2).

Відповідно до висновку експерта №29, складеного 24 березня 2023 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи експертом Державної установаи "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України", ситуація, що досліджується за справою (незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності з попереднім ув`язненням і позбавленням волі, перебуванням під домашнім арештом та інші незаконні дії органів досудового слідства, прокуратури та суду) є психотравмувальною для ОСОБА_1 ; можливий грошовий еквівалент компенсації за завдані позивачу суттєві страждання (моральну шкоду) становить 4939,82 мінімальних заробітних плат, розмір яких визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, прийнятої в Україні на момент винесення рішення суду (а.с. 53-58, 138-143 т. 2).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19 (провадження №61-7643св20).

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як встановлено судом, позивач незаконно перебував під слідством та судом у період з 17 серпня 2012 року (моменту фактичного затримання позивача) по 07 жовтня 2021 року (набрання законної сили ухвалою суду про закриття кримінального провадження), тобто 9 років 1 місяць та 20 днів (109 місяців та 20 днів).

Правильно визначившись із періодом незаконного перебування під слідством суд першої інстанції помилково обрахував цей період у місяцях у кількості 108 місяців та 20 днів, замість правильного 109 місяців та 20 днів.

Отже, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, що завдана внаслідок незаконнного перебування під слідством та судом у вказаному вище кримінальному провадженні, становить 109,67 мінімальних заробітних плат.

Крім того, як установлено судом, у позивача 23 серпня 2012 року було незаконно примусово відібрано зразки крові, на підставі ухвали суду від 21 серпня 2012 року, яка була скасована ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2012 року.

У період перебування під слідством та судом відносно ОСОБА_1 застосовувались запобіжні заходи у вигляді найсуворішого - тримання під вартою на період 5 років 9 місяців та 19 днів з 17 серпня 2012 року (дня затримання) по 05 червня 2018 року (постановлення ухвали суду про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт), а також у вигляді домашнього арешту на період 8 місяців та 13 днів з 05 червня 2018 року по 18.02.2019 року.

Таким чином, понад дев`ять років позивач перебував під слідством та судом, був змушений давати пояснення та виправдовуватись, що руйнувало його душевний спокій, завдавало моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт. Також 5 років 9 місяців та 19 днів ОСОБА_1 утримувався під вартою, був позбавлений права вільно пересуватись, що призвело до глибоких душевних страждань внаслідок унеможливлення вести звичайний для нього уклад життя, порушення нормальних життєвих зв`язків.

8 місяців та 13 днів позивач знаходився під домашнім арештом, а саме з 05.06.2018 року по 31.10.2018 під цілодобовим домашнім арештом, а з 31.10.2018 по 18.02.2019 року під домашнім арештом з 22.00 год. до 07.00 год., що також призвело до обмежень позивача у свободі пересування, вільного вибору місця проживання та права вільно залишати територію України і, як наслідок, завдання йому моральної шкоди.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, окрім встановлення факту незаконного перебування позивача під слідство та судом, залишив поза увагою тривале знаходження ОСОБА_1 у місцях позбавлення волі внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосування до нього домашнього арешту, а також незаконного примусового відібрання у позивача зразків крові.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, врахувавши тривалість, характер та ступінь душевних переживань позивача, які були викликані свавільним нехтуванням його правами, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1200000 (один мільйон двісті тисяч) грн. 00 коп. компенсації моральної шкоди.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 квітня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000,00 гривень.

При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, застосуванню підлягає правило частини третьої статті 13 Закону, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначати з урахуванням мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент розгляду справи.

Розрахунок мінімального розміру моральної шкоди проводиться, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на день ухвалення судового рішення апеляційним судом ((8000,00 грн. х 109 місяців = 872000,00 грн) + (8000,00 грн. / 30 х 20 днів = 5333,33 грн)). Визначений апеляційним судом розмір моральної шкоди є вищим від мінімального: 1180000,0 грн. - за незаконне тривале перебування під слідством та судом, з урахуванням тривалого знаходження ОСОБА_1 у місцях позбавлення волі внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосування до нього домашнього арешту, а також 20000,0 грн. за незаконне примусове відібрання у позивача зразків крові.

Розмір компенсації моральної шкоди, що визначений апеляційним судом у 1200000,00 грн. (1180000,0 грн. + 20000,0 грн), є співмірним із характером та тривалістю завданих позивачу глибоких моральних страждань, є необхідною та достатньою сатисфакцією.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі ГУ НП в Дніпропетровській області на відсутність підстав для задоволення позову через ненадання позивачем доказів визнання дій ГУНП в Дніпропетровській області незаконними та відсутність доказів спричинення позивачу моральної шкоди.

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону).

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 29 листопада 2023 року №501/1275/20, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №522/2493/18.

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07.10.2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26.01.2023 року про внесення виправлень, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 закрито за ст. 396 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати (а.с. 35-42, 43-44 т. 2).

За наведених обставин, закриття кримінального провадження №0000061 за підозрою у вчиненні ОСОБА_1 кримінального правопорушення, відбулося з реабілітуючих підстав (пункт 3 частини першої статті 284 КПК України - не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати), а тому позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України, Закону від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи слідства для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується.

Щодо обґрунтування позивача необхідністю визначення розміру моральної шкоди за наданим висновком експерта №29 від 24 березня 2023 року Державної установаи "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України", а саме в розмірі 4939,82 мінімальних заробітних плат, що в грошовому виразі становить 39 518 560,00 грн., колегія зазначає наступне.

За положеннями статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як зазначалось вище, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Разом з тим, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 19 квітня 2023 року у справі №757/50854/21-ц.

Висновок психологічного дослідження для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється разом з іншими доказами. Зазначений вище висновок експерта складений за результатами дослідження, а не проведення судової експертизи.

У висновку експерта №29 від 24 березня 2023 року зазначено про можливий грошовий еквівалент компенсації за завдану моральну шкоду, що є оціночним та суб`єктивним критерієм визначення такого розміру експертом. Цей висновок ґрунтується на проекті позовної заяви ОСОБА_1 , тобто документу, складеного в інтересах останнього, поясненнях близьких осіб, психологічне обстеження позивача здійснено на підставі бесіди.

У свою чергу, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи також із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суду не надано доказів звернення позивача із скаргами щодо неналежного його утримання під вартою та процесуальних документів щодо результатів розгляду таких звернень; у даній справі також відсутні будь-які належні та допустимі докази неналежного утримання позивача під вартою у період перебування його під слідством та судом; клопотання про витребування відповідних доказів судом не заявлено, що підтверджується матеріалам справи, протоколом судового засідання. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачем визнано, що із скаргами щодо неналежного утримання під вартою, за нормами Кримінального процесуального кодексу України, він чи його представник/захисник не звертались.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Дніпропетровська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Такі висновки викладені у пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Отже, вимоги позовної заяви в частині стягнення коштів шляхом списання їх з єдиного казначейського рахунку ДКСУ є безпідставними. Відшкодування шкоди підлягає шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України.

Враховуючи викладене вище, встановивши, що Державна казначейська служба є неналежним відповідачем у даній справі, колегія дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, необхідно відмовити.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і СБУ - відповідно до цих органів.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Наведений висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14.

Тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди на користь позивача, у зв`язку з недотриманням ним процедури відшкодування заробітку, є безпідставними, адже це не позбавляє його права на вирішення спору в судовому порядку.

Стаття 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає право громадян на відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (пункт 1 статті).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Судом встановлено, що позивач з 03 травня 2012 року працював на посаді експедитора у приватному підприємстві «АБ плюс», а на підставі наказу від 21.08.2012 №825-к звільнений за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 49 т. 2).

У передбаченому законом порядку наказ від 21.08.2012 №825-к про своє звільнення за власним бажанням позивач не оскаржував, у судовому порядку цей наказ незаконним не визнано, не скасовано. Дані факти визнані позивачем, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Виходячи з викладеного, встановивши, що в межах кримінального провадження від займаної посади позивача не відсторонювали, розірвання трудового договору 21.08.2012 відбулося на підставі статті 38 КЗпП України - за власним бажанням працівника, а не у зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідальності і триманням під вартою; доказів поважності причин відсутності доходів суду не надано, розмір втраченого заробітку, який просив компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, позивач не обґрунтував, - колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку у визначеному ним розмірі 733650,00 грн.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 17 січня 2020 року у справі №335/2436/18.

За положеннями частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За положеннями ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За положеннями пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За положеннями Закону України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання позовної заяви у даній справі не передбачено, навідміну від статті 5 вказаного Закону, якою передбачено пільги щодо сплати судового збору.

Отже, оскільки справляння судового збору за подання позовної заяви у даній справі не передбачено, підстави для його стягнення з відповідачів в дохід держави відсутні.

Разом з тим, за змістом пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з Дніпропетровської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за проведення експертного дослідження, пропорційно задоволеним позовним вимогам (18219,10 грн х 3,55%), в розмірі по 323,39 грн, з кожного (а.с. 51, 137 т.2).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування моральної шкоди 1200000 (один мільйон двісті тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (), Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі по 323 (триста двадцять три) грн 39 коп., з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова