Справа № 149/2030/22
Провадження №2/149/13/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.03.2024 р. м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді: Павлюк О. О

за участю:

секретаря Олійник І. С.,

представника позивача - адвоката Якименка О. О.,

відповідача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Поворознюка Б. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в Хмільницький міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ та витребування майна. Позов мотивований тим, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18.08.2021 в справі № 149/1885/20 визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15.12.2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишиною О.П., зареєстроване в реєстрі за № 1134, спадкова справа № 18/2015, згідно якого ОСОБА_3 є спадкоємцем нежитлових будівель та споруди загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку: нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 , до яких входить: майстерня літ. А загальною площею 1129,4 кв.м., навіс літ. а, кузня літ. Б загальною площею 83 кв.м., склад літ. В загальною площею 136,5 кв.м., склад літ. в, убиральня літ. Д, естакада літ. Ж, майстерня літ. М,М1,М2 загальною площею 880,7 кв.м., ганок, криниця літ. К, криниця літ. Н, огорожа № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, ворота № 4; земельної ділянки, якій на час відкриття спадщини був присвоєний кадастровий номер :00:001:0365 площею 0,9913 га, та яка на час відкриття спадщини була розташована по АДРЕСА_1 . Крім того, до ухвалення вказаного рішення ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 уклали між собою договір дарування частки нерухомого майна, згідно умов якого остання передала безоплатно відповідачу у власність 53/100 нчасток з належних дарувальнику 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Вказана частка складається з: майстерні загальною площею 1129,4 кв. м літ "А" та навісу літ. "а". Тобто 1/2 часткою майстерні позивача розпорядилися без її відома, а отже позивач вважає, що вона має бути їй повернута. За таких обставин, позивач просить поділити вищезазначену майстерню літ. "А" та навісу літ. "а" , виділивши їй в натурі 1/2 частку майстерні та відповідачу 1/2 частку, а також витребувати у відповідача на користь позивача в натурі 1/2 частку майстерні.

Ухвалою суду від 22.08.2022 справу прийнято до провадження суддею Павлюк О. О., відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

13.09.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідач зазначає, що вони з позивачем не є співвласниками спірної майстерні, оскільки вона належить відповідачу. Оскільки ОСОБА_3 подарувала відповідачу 987/1000 частки нежитлових будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входить спірна майстерня, та вказний договір ніким не оспорювався, тому дане майно не може бути витребуване у нього. Відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що їй належить 1/2 частки нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв. м є хибними, оскільки вказані споруди, на даний час, належать йому та ОСОБА_4 , а вимоги позивача можуть бути задоволені за рахунок майна інших співвласників. Крім того, зазаначає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Ухвалою суду від 12.10.2022 у справі було призначено будівельно-технічну експертизу на час виконання якої провадження у справі було зупинено.

Ухвалою суду від 13.02.2023, в зв`язку із надходженням клопотання експерта, провадження у справі відновлено.

Ухвалою суду від 26.04.2023 провадження у справі зупинено на час виконання ухвали про призначення будівельно-технічної експертизи.

07.11.2023 у зв`язку із надходженням висновку експериа провадження у справі було відновлено.

28.11.2023 на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову, в якій він просить поділити майстерню у відповідності до варіанту зазначеному у висновку експерта. Відповідно до ухвали суду від 07.12.2023 вказний позов розглядається відповідно до вимог, викладених у заяві від представника позивача-адвоката Якименка О. О. від 22.11.2023.

12.12.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

01.02.2024 від представника позивача - адвоката Якименка О. О. надійшли письмові пояснення в справі щодо заперечень відповідача.

06.02.2024 в судовому засіданні відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності у справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову з підстав зазначених у відзиві, а також звернули увагу на пропуск позовної давності. Крім того, вказали, що варіант поділу майстерні, на якому наполягає позивач, може істотно утруднити коритсування іншим майном, що належить ОСОБА_1 .

Інші учаснкии у судове засідання не з`явилися, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, встановив наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.02.2017 року НВО 385250 ОСОБА_3 передала у власність (продала), а ОСОБА_4 прийняв у власність (купив) 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а саме склад літ. "В" загальною площею 42,6 кв.м. (а.с. 52-53, т.1).

19.09.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено та нотаріально посвідчено договір дарування частки нерухомого майна (копія на т.1, а.с. 16-17, 54-55), відповідно до якого останньому передано безоплатно у власність 53/100 часток з будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Відчужувана за цим договором частка складається з: майстерні загальною площею 1129,4 кв.м, зазначеною в документі, що посідчує право власності, літерою "А" та навісу літ. "а", що становить 520/1000 часток від цілого об`єкту нерухомого майна.

Також, згідно договору дарування земельної ділянки від 19.09.2017 року ОСОБА_3 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439, в межах згідно з планом, розташовану по АДРЕСА_1 . Даний договір 19.09.2017 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 109. Земельна ділянка належить дарувальнику на праві власності, державна реєстрація права власності проведена 18.07.2017 року без видачі документа, що посвідчує таке право ( а.с. 57-58, т. 1)

15.12.2019 року ОСОБА_3 приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишиною О.П. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_5 , в тому числі:

свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житлові будівлі та споруди розташовані по АДРЕСА_1 до яких входить: майстерня літ. "А", загальною площею 1129,4 кв.м., навіс літ. "а", кузня літ. "Б", загальною площею 83 кв.м., склад літ. "В", загальною площею 136,5 кв.м., склад літ. "в", убиральня літ. "Д", естакада літ. "Ж", майстерня літ. "М", М1", "М2", загальною площею 880,7 кв.м. ганок, криниця літ. "К", криниця літ. "Н", огорожа номер 1, огорожа номер 2, огорожа номер 3, ворота номер 4, зареєстровано у реєстрі за № 1134 (т.1 а.с. 50);

свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для комерційного використання площею 0,9913 га, кадастровий № :00:001:0365, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано у реєстрі за № 1142 (а.с.51 т. 1).

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницькох обалсті від 18.08.2021 в справі № 149/1885/20, яке набрало законної сили 21.12.2021 (копія на т. 1, а.с. 11-15) визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15.12.2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишиною О.П., зареєстроване в реєстрі за № 1134, спадкова справа № 18/2015, згідно якого ОСОБА_3 є спадкоємцем нежитлових будівель та споруди загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 , також визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15.12.2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишиною О.П., зареєстроване в реєстрі за № 1142, спадкова справа № 18/2015, згідно якого ОСОБА_3 є спадкоємцем земельної ділянки площею 0,9913 га, кадастровий номер якої :00:001:0365, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку: нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 , до яких входить: майстерня літ. А загальною площею 1129,4 кв.м., навіс літ. а, кузня літ. Б загальною площею 83 кв.м., склад літ. В загальною площею 136,5 кв.м., склад літ. в, убиральня літ. Д, естакада літ. Ж, майстерня літ. М,М1,М2 загальною площею 880,7 кв.м., ганок, криниця літ. К, криниця літ. Н, огорожа № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, ворота № 4; земельної ділянки, якій на час відкриття спадщини був присвоєний кадастровий номер :00:001:0365 площею 0,9913 га, та яка на час відкриття спадщини була розташована по АДРЕСА_1 .

Згідно висновку експерта № 690 від 31.10.2023 з додатками (т. 1, а.с.173-218) наявні два варіанти поділу спірної майстерні літ. "А" та навісу "а", що розташовані по АДРЕСА_1 .

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, вона регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно з частина першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Таким чином, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка, яка залишається в іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Якщо таку вимогу висунуть усі співвласники або якщо учасників спільної часткової власності тільки двоє, настає поділ майна, що знаходиться у спільній частковій власності. Поділ спільного майна можливий за спільною згодою між усіма співвласниками, а у випадку недосягнення спільної згоди між співвласниками про поділ спільного майна, поділ цього майна відбувається за рішенням суду. При неможливості виділу частини майна в натурі, суд вправі при пред`явленні про це позову встановити порядок користування таким майном.

До вказаного висновку дійшов Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 16.09.2020 в справі № 489/2029/17.

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно (копія на а.с. 47 т. 1) вбачається, що об`єктом нерухомого майна є нежитлові будівлі та споруди загальною площею 2229,6 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються з: майстерні літ. А загальною площею 1129,4 кв.м., навісу літ. а, кузні літ. Б загальною площею 83 кв.м., складу літ. В загальною площею 136,5 кв.м., складу літ. в, убиральні літ. Д, естакади літ. Ж, майстерні літ. М,М1,М2 загальною площею 880,7 кв.м., ганку, криниці літ. К, криниці літ. Н, огорожі № 1, огорожі № 2, огорожі № 3, воріт № 4. Вказаний об`єкт нерухомості має індексний номер: 744097.

При вирішенні спору суд враховує те, що згідно з приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх громадян і підлягають виконанню на всій території України . Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Так, рішенням суду за позивачем визнано право власності на частку: нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 , до яких входить: майстерня літ. А загальною площею 1129,4 кв.м., навіс літ. а, кузня літ. Б загальною площею 83 кв.м., склад літ. В загальною площею 136,5 кв.м., склад літ. в, убиральня літ. Д, естакада літ. Ж, майстерня літ. М,М1,М2 загальною площею 880,7 кв.м., ганок, криниця літ. К, криниця літ. Н, огорожа № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, ворота № 4.

При цьому, позивач звернулась до суду з метою захисту свого права власності, шляхом поділу та виділу їй в натурі частки лише в частині будівель (майстерня "А", навіс "а"), які входять до складу вказаного нерухомого майна, право власності на 1/2 якого вона має.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на кожний новостворений об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об`єктів.

У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених ст.14 цього Закону (ч. 2 ст. 15 Закону).

Таким чином, об`єкт нерухомого майна продовжує своє існування, до того часу залишається незмінним його індивідуальний реєстраційний номер. Індивідуальний реєстраційний номер є саме тією індивідуальною ознакою, яка відрізняє один об`єкт нерухомого майна від іншого, в т.ч. новоствореного об`єкта нерухомого майна. Отже, якщо об`єкт нерухомого майна не припинив своє існування, індивідуальний реєстраційний номер цього об`єкта не скасовується та залишається незмінним. Тобто, об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості, з використанням її функціональних елементів не є новоствореним.

Статтею 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що скасування індивідуального реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна можливе лише у випадку поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна а також при об`єднанні об`єктів нерухомого майна.

З приписів вказаних норм вбачається, що в разі виділення позивачу в натурі частки з частини майна, яке входить до складу майна, яке перебуває в спільній частковій власності згідно з рішенням суду, це призведе до створення фактично нового об`єкту права власності в структурі вже існуючого комплексу будівель і споруд з одночасним продовженням існування права на об`єкт з індексним номером 744097. Це становитиме непропорційне втручання у право співвласників, а також суперечитеме самій суті права позивача на 1/2 у праві на весь майновий комплекс.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, який набрав чинності 30 березня 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie), заява № 6694/74, від 13 травня 1980).

Захист права - це використання передбачених законом способів (можливостей, інструментів) для поновлення свого порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, помилково ототожнює право власності на 1/2 об`єкта, що є єдиним комплексом будівель і споруд (єдиний об`єкт права), із правом на 1/2 у кожному із елементів, що входить до складу цього майнового комплексу. Вказане суперечить приписам вказаних норм чинного законодавства, відтак обраний спосіб захисту права, на яке позивач безперечно має на підставі судового рішення, не може бути застосовано судом. Враховуючи обсяг заявлених вимог і встановлені обставини справи суд не знаходить іншого ефективного способу захисту права позивача. За вказаних обставин позов задоволенню не підлягає.

При цьому суд звертає увагу, що предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Тому таке рішення суду, в свою чергу, це не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду із позовом про захист свого права власності з урахуванням застереження, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (наявність рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав), оскільки в даному випадку має місце саме помилкове визначення позивачем предмету спору.

Разом з тим, суд не бере до уваги та критично оцінює посилання відповідача та його представника про те, що спірне нерухоме майно не є спільною частковою власністю, а також про задоволення позовних вимог за рахунок інших співвласників нерухомого майна, оскільки в матеріалах справи наявне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18.08.2021 в справі № 149/1885/20, яке набрало законної сили, а тому в розумінні ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для всіх громадян і підлягає виконанню на всій території України. Вказаним рішенням за позивачем визнано право власності на 1/2 частки нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 , до яких входить, зокрема, спірні майстерня літ. "А" та навіс літ. "а".

Щодо посилання на ч. 3 ст. 388 ЦК України, а саме на те, що ОСОБА_3 було безпідставно набуте право власності на спірне майно, яким вона в подальшому розпорядилася, суд зауважує, що вказне питання виходить за межі розгляду вказаної справи, оскільки питання правомірності такого відчудження опосередковується правовідносинами з особами, які не були залучені до участі у справі і до яких в межах цього позову не заявлено жодних матеріально-правових вимог.

Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд звертає увагу на те, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення порушення. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Зважаючи на те, що судом не встановлено підстав для задоволення позову по суті, у задоволенні такого клопотання суд відмовляє.

За клопотанням сторін питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 246 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 261, 321, 356,358, 364, 367 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 18, 60, 88, 209, 213, 215, 246 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ та витребування майна - відмовити.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 246 ЦПК України призначити судове засідання на 26.03.2024 о 09:40 год в залі судового засідання Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області (м. Хмільник, вул. Столярчука, 4), в яке викликати учасників.

Сторонам протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява про розподіл судових витрат після ухвалення рішення залишається без розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 21.03.2024 року

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя Павлюк О. О.