ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2733/24 Справа № 187/1178/23 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Лопатіна М. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Лопатіної М.Ю.,

суддів: - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік Ірина Леонідівна про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина.

Короткий зміст вимог позовної заяви.

У червні 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Казакова М.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 01 березня 2023 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, сг. Петриківська ст.. «Динамо», кадастровий номер: :03:052:0191, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. Згідно п. 2.1. зазначеного договору продаж земельної ділянки вчинено за 914215,56 грн, які покупець зобов`язалась сплатити продавцю протягом однієї доби на картковий рахунок.

З огляду на те, що відповідачка порушила умови договору та не сплатила грошові кошти за придбану земельну ділянку в розмірі 91 4215,56 грн, на підставі вимог ст. 651 ЦК України, позивач просив суд розірвати в односторонньому порядку вищезазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2023 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб захисту, як розірвання договору купівлі-продажу, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мороз К.Т., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи скарги зводяться до того, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо відсутності підстав для застосування вимог ст. 651 ЦК України та розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2023 року, оскільки відповідачка, не сплативши вартість товару, допустила істотне порушення умов договору, яке потягнуло для позивача неможливість досягнення ним цілей договору. Також, місцевий суд безпідставно виходив з того, що договір, укладений між сторонами, частково виконаний, оскільки розрахунку за земельну ділянку покупець не здійснила, факт передачі земельної ділянки не відбувся. При цьому, згідно п.3.2 договору, зазначена земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя, тому відповідачка мала право користуватись даним нерухомим майном і до укладення угоди з позивачем. Крім того, судом була застосована неприйнятна для даної справи правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду №194/342/15-ц від 22 вересня 2021 року, оскільки по справі, що розглянув Верховний Суд покупець частково сплатив вартість товару, а по обставинам даної справи ні. При цьому, у відповідності до п. 3.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2023 року, продавець свідчить, що він зобов`язується передати земельну ділянку, що відчужується покупцю після нотаріального посвідчення цього договору, а саме першого березня дві тисячі двадцять третього року за умови повного розрахунку. Про факт передачі земельної ділянки, насаджень, документів, тощо сторонами може бути складений передавальний акт. Отже, позивачем земельна ділянка не була передана покупцю, з підстав несплати її вартості за договором. Окрім того, є безпідставними доводи суду першої інстанції з приводу того, що договір купівлі -продажу земельної ділянки від 01 березня 2023 року вважається таким, що вже є частково виконаний з огляду на реєстрацію права власності відповідачки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1127, нотаріус провів державну реєстрацію права власності відповідачки на земельну ділянку без підтвердження повного розрахунку покупця з продавцем.

Доводи і заперечення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка, через свого представника адвоката Юдіну Н.М., просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, посилаючись на відповідність рішення суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості.

Сторони та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача адвокат Мороз К.Т. подав заяву, в якій просив проводити судове засіданні без його участі та участі позивача, апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 01 березня 2023 року між ОСОБА_1 , як продавцем та ОСОБА_2 , як покупцем укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, сг. Петриківська, ст. «Динамо», кадастровий номер: :03:052:0191, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. та зареєстрований в реєстрі під № 249, (а.с. 8-11).

Право власності покупця ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку в день укладення договору купівлі-продажу було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237 (а.с. 16-17).

Згідно п. 2.1 зазначеного договору, продаж земельної ділянки між сторонами вчинено за суму 914 215 грн, яку покупець ОСОБА_2 зобов`язана була сплатити продавцю ОСОБА_1 протягом однієї доби.

Також встановлено, що відповідачка за придбану за договором купівлі-продажу від 01 березня 2023 року земельну ділянку погоджену суму позивачу не сплатила.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно частиною першою статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Вимогами частини першої-третьої статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) Верховний Суд дійшов висновку, що «…покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі).

Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права».

Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідачка у строк, погоджений сторонами у пункті 2.1 договору купівлі-продажу, не сплатила позивачу вартість земельної ділянки у розмірі 914 215 грн, проте не відмовилась від товару та не втратила інтерес до укладеного з позивачем договору. Право власності відповідачки на придбану нею земельну ділянку було зареєстровано в день укладення договору в державному реєстрі. Крім того, згідно п. 3.2. договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами, спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, як колишніх подружжя, а тому як до укладення договору, так і після, відповідачка володіє цією нерухомістю та має право користуватись нею, тому підстав для фактичної передачі землі покупцю у сторін не було.

За таких умов, застосуванню підлягає частина третя ст. 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару. При цьому, наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором ставити питання в судовому порядку про розірвання договору.

Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з огляду на обрання неефективного способу захисту, як такого що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи скаржника про те, що суд безпідставно застосував в даній справі висновки Верховного Суду від 22 вересня 2021 по справі № 194/342/15-ц, оскільки суд першої інстанції, з урахуванням фактичних обставин, які були встановлені на підставі наданих сторонами доказів, здійснив аналіз правовідносин та оцінку релевантності та обґрунтовано застосував зазначені правові висновки.

При цьому розходження фактичних обставин у деяких деталях (в справі, що була розглянута Верховним Судом, покупець здійснив часткову оплату коштів за товар, а в даній - ні) не може впливати на висновок про подібність правовідносин, оскільки в обох випадках дії покупця не свідчили про відмову від прийняття товару та втрату ним інтересу до договору.

Посилання апеляційної скарги на те, що нотаріус діяв в порушення вимог закону, оскільки зареєстрував право власності відповідачки на придбану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав, є неспроможними, оскільки ці дії не визнані у встановленому законом порядку незаконними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення прийнято без додержання норм матеріального і процесуального права.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, то розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді: