Справа № 646/7850/18
Провадження № 2/645/252/24

Р І Ш Е Н Н Я
16 травня 2024 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Алтухової О.Ю.,
секретар судового засідання Малій О.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей ХМР, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до Червонозаводського районного суду м.Харкова із вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати ОСОБА_3 , 2006 року народження, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 отримала кв. АДРЕСА_2 у 1987 році на підставі ордеру № 1312 від 13.03.1987 року. Відповідачка є колишньою невісткою позивачки. ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_1 . З вересня 2013 року шлюбні відносини між батьками хлопця припинені і вони проживають окремо. ОСОБА_3 з вересня 2013 року проживає зі своєю матір`ю за іншою адресою. Відповідачка категорично відмовляється добровільно зняти свого сина з реєстрації, тому у позивачки виникла необхідність у звернення з позовом до суду.
Ухвалою Червонозаводського районного суду від 09.11.2018 року цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Червонозаводського районного суду від 20.12.2019 року у Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей ХМР було залучено до участі у справі в якості третьої особи.
Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м.Харкова, Комінтернівського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16.05.2022 цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 07.08.2023 року справу було передано до Фрунзенського районного суду м. Харкова для розгляду за підсудністю.
Представник позивача адвокат Гринько П.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.
Відповідачка та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомлено.
Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справи в судове засідання.
Так, згідно з частиною 3 статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зважаючи на те, що неявка відповідачів та третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду справи, а також на те, що суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами, на чому наполягав і представник позивачки.
Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
Процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.
Необхідно відмітити, що у справах про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням в першу чергу необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідач, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати ОСОБА_3 , 2006 року народження, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до Довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 02.11.2018 року, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с. 8).
Також, до позовної заяви долучено нотаріально посвідчену заяву громадян України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зі свідченнями у даній справі (а.с. 64-65).
Відповідно до положень ч. 2 ст. 76 ЦПК України одним із засобів доказування є покази свідків.
Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК).
Порядок допиту судом свідків закріплений у ст. 230 ЦПК України, і процесуальний закон, зокрема, вимагає приведення свідка до присяги та попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів.
Таким чином, без допиту в якості свідків в судовому засіданні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 їх покази, зазначені в нотаріально посвідченій заяві, суд не може сприймати, як покази свідків, з огляду на вимоги процесуального закону.
Проте, позивачкою клопотання про допит вказаних осіб у якості свідків не заявлено.
Також, на думку суду, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того хто є власником вказаної квартири, або, якщо квартира не є приватизованою, на якій правовій підставі в цю квартиру вселилася та зареєстрована там сама позивачка.
Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно ч.ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За положеннями ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно ч.ч.1.2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно ч.ч.8, 9 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Згідно з п. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 27.09.2021 року розглянув справу № 5026/886/2012, в якій досліджував питання визнання незасвідчених копій документів недопустимими доказами та констатував, що незасвідчення належним чином письмових доказів тягне за собою визнання їх недопустимими.
Так, матеріали справи містять ксерокопію обмінного ордеру № 1312, виданого ОСОБА_8 та копію свідоцтва про шлюб, що могла б свідчити про зміну ОСОБА_8 прізвища на ОСОБА_1 (а.с. 24-25).
Однак, відомостей про направлення вказаних доказів іншим учасникам справи матеріали справи не містять. А також, ці докази належним чином не засвідчені. У зв`язку із чим суд визнає їх недопустимими.
Щодо посилання позивачки на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова про розірвання шлюбу (справа № 645/8260/15-ц) та стягнення аліментів на утримання дітей (справа № 645/5343/16-ц), в яких на думку позивачки встановлено, що ОСОБА_5 не мешкає за адресою реєстрації, то слід відмітити, що ці документи також не засвідчені позивачкою належним чином. Окрім того, з копії рішення № 645/8260/15-ц (а.с. 9) не вбачається хто є учасниками даної справи і чи набрало рішення законної сили. У зв`язку із чим суд визнає ці рішення неналежними доказами в даній справі.
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачці користуватися чи розпоряджатися житлом.
Верховний суд у постанові від 30.05.2023 року у справі № 443/1012/18 зазначив, що процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (з`явлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Таким чином, відсутність у справі достатніх доказів на підтвердження того, що неповнолітній відповідач не проживає в жилому приміщенні по місцю своєї реєстрації більше шести місяців, позбавляє суд права задовольнити позовні вимоги та визнати останнього таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Позивач ОСОБА_9 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 , діє в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Третя особа - Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей ХМР, , адреса: м.Хакрів, вул. Богдана Хмельницького, 8.

Повний текст рішення складено 20.05.2024 року.

Суддя О.Ю.Алтухова