ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» березня 2024 року

м. Харків

справа № 638/19300/23

провадження № 22ц/818/1257/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», представниця позивача Білинова А. В.,

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2024 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхових коштів, у якому просив стягнути на його користь грошові кошти в розмірі 75 074,35 грн та судові витрати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2024 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою продовжити розгляд справи, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувану ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права. Вказав, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду через перебування у провадженні суду тотожного позову. Дійсно, товариством подано до ОСОБА_1 два позови про стягнення коштів в порядку регресу, які стосувались дорожньо-транспортної пригоди 17 листопада 2021 року. Однак вважав, що вони не є тотожними, оскільки у дорожньо-транспортній пригоді приймало участь три автомобілі: «FORD MONDEO», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , «VOLKSWAGEN JETTA», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та «OPEL ASTRA», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 . Щодо кожного з автомобілів заведено окрему страхову справу з різними порядковими номерами: щодо «VOLKSWAGEN JETTA» - ЦВ/21/7149, щодо «OPEL ASTRA» - ЦВ/21/7138. Крім того, у цій справі та справі № 638/17247/23 різні предмети позову, адже у даній справі він просив стягнути 75 074,35 грн, а у справі № 638/17247/23 8 033,34 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» підлягає залишенню без розгляду, оскільки у провадженні суду перебуває тотожна справа № 638/17247/23.

Проте, з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Пунктом 4 частини 1 статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просив ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просив прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, провадження № 12-15гс19).

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просив про захист свого права.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені вище підстави для залишення позову без розгляду спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглядаються.

Як вбачається з наведеної вище норми суд залишає позов без розгляду, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 татті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму. Воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхових коштів, у якому просив стягнути на його користь грошові кошти в розмірі 75 074,35 грн та судові витрати.

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що 17 листопада 2021 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «FORD MONDEO», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , «VOLKSWAGEN JETTA», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та «OPEL ASTRA», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» як страховик винуватця ОСОБА_1 виплатив власнику пошкодженого транспортного засобу «OPEL ASTRA», державний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 75 074,35 грн, у зв`язку з чим вимагає стягнення цих коштів з ОСОБА_1 у порядку регресу.

При цьому, правовідносини щодо виплати страхового відшкодування власнику другого пошкодженого автомобіля «VOLKSWAGEN JETTA», державний номер НОМЕР_2 , та стягнення цих коштів у порядку регресу не є предметом заявленого у цій справі позову.

З відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» також звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування страхового відшкодування в порядку регресу у справі № 638/17247/23.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року у справі № 638/17247/23 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишено без руху. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "Альфа-Гарант" до ОСОБА_1 про відшкодування страхового відшкодування в порядку регресу визнано неподаною та повернуто позивачу. Ухвала є чинною.

Залишаючи позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» у цій справі без розгляду суд першої інстанції не перевірив, чи є позови, заявлені ним до ОСОБА_1 у цій справі та справі № 638/17247/23 тотожними. Тобто чи повністю вони збігаються за предметом і підставами. Суд не звернув уваги на те, що у дорожньо-транспортній пригоді, яка є підставою позову, брали участь три автомобілі. Однак у даній справі заявлено вимоги про стягнення в порядку регресу страхового відшкодування, виплаченого на користь власника лише одного з пошкоджених автомобілів. Крім того, суд не врахував, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "Альфа-Гарант" у справі № 638/17247/23 визнано неподаною та повернуто позивачу, тобто вказана справа станом на час постановлення оскаржуваної ухвали вже не перебувала у провадженні суду.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідачем у справі є ОСОБА_1 , однак у прохальній частині позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» просив стягнути кошти з ОСОБА_4 , що суперечить суті позову.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» - задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.