Провадження № 22-ц/802/539/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 25 серпня 2023 року звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 червня 2023 року він зі свого рахунку IBAN НОМЕР_1 , відкритому в Акціонерному товаристві Комерційному банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») за допомогою мобільного додатку «Приват24» помилково здійснив три перекази коштів фізичній особі ОСОБА_2 на його рахунок IBAN НОМЕР_2 також відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» у загальному розмірі 50 000 грн грошовими переказами (03 червня 2023 року о 14 год 25 хв на суму 25 000 грн; 03 червня 2023 року о 16 год 16 хв на суму 20 000 грн; 03 червня 2023 року; 16 год 49 хв на суму 5 000 грн). Вважає, що перераховані ним кошти отримані відповідачем безпідставно, оскільки у сторін відсутні будь-які договірні зобов`язання, немає ділових стосунків чи інших зобов`язань, перераховані кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою. Кошти набуті без достатніх правових підстав і повернуті не були, на підставі ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний їх повернути. Просив стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50 000 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 09 квітня 2024 року подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду. Вказав, що підставою помилкового перерахування коштів на карту відповідача стало те, що у період з 01 червня 2023 року по 03 червня 2023 року позивач через мобільний додаток Telegram вів переписку з абонентом за номером телефону НОМЕР_3 щодо придбання обладнання для військових потреб, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем. Після досягнення домовленості абонент попросив здійснити передплату та надіслав номер картки банку, на який потрібно було перерахувати кошти, не вказавши кінцевого отримувача. Після перерахування коштів 04 червня 2023 року, абонент НОМЕР_3 написав, що він випадково надіслав не той номер карти, та сказав перерахувати кошти на інший рахунок. Він відмовився перераховувати кошти на новий рахунок, після чого абонент видалив діалог з додатку Telegram. 05 червня 2023 року відповідач звернувся в поліцію з повідомленням про те, що невідома особа з номером телефону НОМЕР_3 заволоділа його коштами в сумі 50 000 грн, які перераховано на номер карти НОМЕР_4 , відкриту на ім`я ОСОБА_2 . Досудове розслідування триває. Стверджує про безпідставність отримання відповідачем коштів, оскільки між ними відсутні будь-які договірні зобов`язання, не існує ділових стосунків, кошти не є подарунком чи фінансовою допомогою. Вважає рішення таким, що винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права, грубим порушенням процесуальних норм, що полягає з неврахуванням обстави, що мають значення для справи, без врахування позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах та недослідженням судом першої інстанції обставин відсутності правових підстав набуття відповідачем грошових коштів, протиправним прийняттям доказів відповідача, які подані з порушенням строків та порядку їх подання. Зазначено, що відповідач подав докази виключно з метою ухилення від повернення безпідставно набутих коштів і не є підтверджені належним чином. Просив стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50 000 грн та судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення її без задоволення.

Судом встановлено, що на рахунок IBAN НОМЕР_5 , який належить відповідачу ОСОБА_2 , 03 червня 2023 року були зараховані грошові кошти з рахунку IBAN НОМЕР_6 , який належить ОСОБА_1 , на суму 50 000 грн, грошовими переказами: 03 червня 2023 року о 14 год 25 хв на суму 25 000 грн; 03 червня 2023 року о 16 год 16 хв на суму 20 000 грн, 03 червня 2023 року о 16 год 49 хв на суму 5 000 грн. Така обставина відповідачем не заперечувалась під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 у своїх письмових поясненнях від 28 лютого 2024 року зазначив, що грошові кошти в загальній сумі 50 000 гривень надійшли на його банківський картковий рахунок. Вказані грошові кошти надійшли не безпідставно, а в рахунок оплати криптовалютних активів. За наслідком надходження кожного зокрема платежу від ОСОБА_1 ним, ОСОБА_2 було здійснено перерахунок еквіваленту криптовалютного активу USDT, в кількості 481,92… USDT; 602,40… USDT; 120.48… USDT.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо прийняття судом першої інстанції вищевказаних пояснень відповідача та дослідження доказів, приєднаних до них, з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Як встановлено з матеріалів справи, загальне позовне провадження у цій справі відкрито Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвалою від 04 липня 2023 року. Копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з копіями доданих до неї документів було направлено відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві, однак такі документи було повернуто до суду за закінченням терміну зберігання.

У подальшому підготовче провадження було закінчено ухвалою суду від 09 жовтня 2023 року, справу призначено до судового розгляду. Судові повістки, надіслані відповідачу, поверталися до суду за закінченням терміну зберігання, тому виклик відповідача в судові засідання здійснювався шляхом публікації оголошення про виклик відповідача в судове засідання.

Судове засідання, призначене на 12 лютого 2024 року не відбулося у зв`язку із неявною позивача та його представників та було відкладене на 13 березня 2024 року. Цього ж дня у приміщенні суду відповідачу було вручено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 04 липня 2023 року, позовну заяву з приєднаними до неї документами, про що міститься відмітка у довідковому листі до справи. Відповідно до відмітки, виконаній представником позивача ОСОБА_4 на судовій повістці про виклик відповідача до суду (згідно зі штампом - виготовленій 09 січня 2024 року), представник позивача отримав таку повістку 09 січня 2024 року для направлення її відповідачу у порядку, визначеному п. 2 ч. 6 ст. 128 ЦПК України. У матеріалах справи відсутні докази одержання такої повістки відповідачем ОСОБА_2 будь-яким із передбачених цивільним процесуальним законом способів, у тому числі під розписку як того вимагає п. 2 ч. 6 ст. ст. 128 ЦПК України.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі строк - протягом двадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали - подав 28 лютого 2024 року до суду першу заяву по суті справи. Назва заяви, у випадку, що розглядається, не впливає на її зміст та, фактично, розцінюється колегією суддів як відзив на позовну заяву у якому містяться пояснення відповідача щодо доводів позову та до якої приєднано копії доказів, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення на спростування позовних вимог та відповідає нормам частини 3 статті 83, статті 178 ЦПК України. Отже відповідачем не пропущено строк на подання відзиву, встановлений в ухвалі про відкриття провадження.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

За ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц сформував правовий висновок, відповідно до якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу.

Цивільний процес є формою реалізації правосуддя, яка забезпечує і гарантії здійснення правосуддя, і гарантії права громадян на судовий захист. Такий зв`язок правосуддя і цивільного судочинства пояснює їх принципову єдність як змісту і форми. Правосуддя через процес необхідно розглядати як доступність, що полягає у певному стандарті, який відбиває вимоги справедливого та ефективного судового захисту, що конкретизується в належних судових процедурах, розумних строках, і безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.

З матеріалів справи встановлено, що до пояснень від 28 лютого 2024 року відповідач ОСОБА_2 не приєднав доказів їх надсилання іншим учасникам справи, що суперечить вимогам п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України.

Положення ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Отже, норми статті 178 ЦПК України (яка є спеціальною у випадку регулювання питання порядку прийняття судом відзиву на позовну заяву) не містить прямої заборони у прийняття відзиву на позовну заяву у разі відсутності доказів його надсилання іншим учасникам справи. При цьому, суд першої інстанції, сприяючи встановленню істини у справі, не допустив надмірного формалізму при вирішенні питання щодо прийняття доказів, приєднаних до відзиву на позовну заяву, оскільки це б перешкоджало повному та усебічному з`ясуванню обставин, які мають значення для справи.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивач та його представники цивільним процесуальним законом не обмежені у праві на ознайомлення з матеріалами справи та зобов`язані з розумним інтервалом часу самостійно цікавитися ініційованим ними судовим провадженням (рішення ЄСПЛ «Чірікоста і Віола проти Італії»).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів також ураховує, що апеляційна скарга позивача містить заперечення щодо доводів, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву та нові докази, які колегія суддів, у зв`язку із цим приймає, а також те, що доводи скарги в частині недодержання судом першої інстанції норм процесуального права, наведені представником позивача, не належать до виключного переліку підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України, для обов`язкового скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, гроші.

Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Як визначено у ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тлумачення вищевказаної статті дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України).

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності й доводам сторін, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18, зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилався на ту обставину, що він перерахував грошові кошти в загальній сумі 50 000 грн через мобільний додаток «Приват24» на рахунок IBAN НОМЕР_2 також відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» помилково, не маючи можливості встановити отримувача грошових коштів, та за відсутності будь-яких правових підстав, за відсутності будь-яких договірних зобов`язань, ділових стосунків тощо.

З метою імплементації міжнародного стандарту ISO 13616-1 «Фінансові операції. Міжнародний номер банківського рахунку (IBAN)» Національний банк України розробив правила формування номера банківського рахунку, які встановлюють вимоги до формування номера банківського рахунку та є обов`язковими до використання учасниками платіжної системи України. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 грудня 2018 року № 162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» з 01 листопада 2019 року всі перекази здійснюються виключно із використанням IBAN (складається 29 цифр та літер латиницею). За стандартом IBAN код банку входить до структури номеру банківського рахунку. Переказ коштів із введенням міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) є формою переказу на довільні реквізити, що передбачає введення реквізитів у полі "Рахунок платника/отримувача/стягувача" за стандартом IBAN, у тому числі у засобах онлайн-банкінгу (у справі, що переглядається - у системі дистанційного обслуговування клієнтів АТ КБ «ПриватБанк» «Приват24») (пп. 2 п. 6 Постанови № 162). Після введення вищевказаного номера у розділі «Платежі» у «Приват24», доступним для перегляду та перевірки перед переказом коштів стають прізвище, ім`я та по батькові отримувача, валюта переказу, сума переказу, МФО отримувача тощо (п. 2.4 (5.4) Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» (умови та правила здійснення переказів у Банку)).

Таким чином, доводи позивача про наявність помилки при здійсненні перерахунку коштів, колегія суддів оцінює критично, адже ним не доведено сутності такої помилки, в чому вона полягає, а саме, у номері рахунку IBAN, на який здійснювався переказ, в розрахунках, в особі отримувача тощо. Окрім цього колегія суддів звертає увагу, що позивач здійснював перерахунки на картку відповідача неодноразово, що викликає сумнів в його необізнаності щодо особи отримувача та підстави здійснення переказів коштів.

Твердження позивача про те, що ним тричі (03 червня 2023 року о 14 год 25 хв, о 16 год 16 хв та о 16 год 49 хв) здійснено платежі з використанням міжнародного номера банківського рахунку (IBAN), який виявився помилковим, не узгоджується із поясненнями, викладеними позивачем в апеляційній скарзі про те, що за наслідком попередньої домовленості між позивачем та невідомим йому абонентом застосунку «Telegram» за номером телефону НОМЕР_3 про придбання обладнання для військових потреб, такий абонент надіслав йому номер картки без вказівки кінцевого отримувача.

Згідно з п. 24 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року, номером картки є унікальний номер платіжного інструменту, визначений емітентом, та/або номер рахунку/електронного гаманця, операції за яким здійснюються з використанням цього платіжного інструменту (складається з 16 цифр).

Таким чином, хоч номер IBAN та номер картки є різними за своїм містом реквізитами, однак у випадку отримання їх від іншої особи для здійснення безготівкового грошового переказу для здійснення передплати для придбання обладнання для військових потреб виключає абсолютну безпідставність переказу таких коштів.

Суд першої інстанції зауважив, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує щодо надходження на його рахунок коштів від позивача ОСОБА_1 03 червня 2023 року о 14 год 25 хв на суму 25 000 грн, о 16 год 16 хв на суму 20 000 грн, о 16 год 49 хв на суму 5 000 грн. Відповідно до виписки за 03 червня 2023 року з банківського рахунку відповідача, що надана АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду першої інстанції про витребування доказів, після надходження коштів від позивача відповідач о 14 год 27 хв здійснив переказ 25 000 грн на свою карту 51**09 через додаток «Приват24», о 16 год 21 хв - переказ 20 000 грн на карту «ПриватБанку» через додаток «Приват24» одержувачу ОСОБА_5 , о 17 год 01 хв - переказ 5 000 грн на свою карту 51**06 через додаток «ПриватБанк».

Відповідач, на спростування безпідставності набуття ним грошових коштів, стверджував про те, що отримав від позивача кошти за продаж останньому криптовалютних активів на власному верифікованому акаунті на електронній біржі ByBit а розділі P2P торгівлі. Згідно з приєднаними до відзиву копіями скрін-шотів, 03 червня 2023 року здійснено перерахунок криптовалютних активів наступними переказами: в кількості 602,40… USDT 03 червня 2023 року о 14 год 32 хв; в кількості 481,92… USDT 03 червня 2023 року о 16 год 23 хв; в кількості 120.48… USDT 03 червня 2023 року о 17 год 03 хв (перекази здійснено на ім`я ОСОБА_6 ). З наданих відповідачем скрін-шотів неможливо встановити відчужувача криптовалютних активів та належність верифікованого акаунта на електронній біржі

Колегія суддів бере до уваги ту обставину, що переказ йому коштів позивачем на рахунок відповідача, а в подальшому - переказ відповідачем коштів на інший власний рахунок та на рахунок, що належить третій особі, і виконання операцій з придбання криптовалютних активів відбулись в однаковому часовому проміжку, послідовно, із оборотом однакових сум грошових коштів, а також те, що відповідач заперечує стверджувану позивачем безпідставність набуття коштів та відсутність між ними будь-яких домовленостей та/або зобов`язань. Зазначене має ознаки спору стосовно набуття грошових коштів без достатніх правових підстав та договірного характеру спірних правовідносин, що виключає можливість установлення абсолютної безпідставності набуття коштів відповідачем, та, відповідно, унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України

Позивач ОСОБА_1 05 червня 2023 року звернувся у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку із заявою про внесення відомостей в ЄРДР за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом незаконного, на думку позивача, заволодіння невідомою особою коштами на 50 000 грн, які було перераховано на номер картки, що належить відповідачу (кримінальне провадження № 0000275 від 06 червня 2023 року).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (постанова Великої Палати Верховоного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Завдання збитків та набуття майна без достатньої правової підстави мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. На відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для повернення безпідставно набутих коштів необхідним є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майно відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року в справі № 910/13503/19, від 04 березня 2021 у справі № 910/15621/19).

Надаючи до суду апеляційної інстанції копію витягу з ЄРДР про внесення відомостей про кримінальне провадження, позивач, натомість, не зазначає про результати досудового розслідування, чи оголошено будь-якому підозру у вчиненні злочину, чи передано обвинувальний акт до суду, чи винесено вирок у кримінальній справі.

Той факт, що відповідачем також не надано доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин, не звільняє позивача від обов`язку доказування у справі. Проте, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту набуття грошових коштів відповідачем та їх збереження без достатніх правових підстав, позивач не надав, а наявні в матеріалах справи докази не підтверджують доводів позивача про отримання коштів відповідачем як безпідставно набутих згідно зі ст. 1212 ЦК України, тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вказане свідчить про безпідставність посилання позивача на ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження вимог, викладених у позовній заві.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою. Порушень судом першої інстанції норм процесуального права, незастосування чи неправильного застосування судом норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи колегією суддів не встановлено, підстав для скасування судового рішеньня немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - суддя

Судді