Дата документу 06.05.2024 Справа № 331/3557/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3557/20 Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/346/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, щоОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 31.05.2012 року, підтвердивши свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. При укладанні договору сторони керувалися положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 45 000,00 гривень.

14 червня 2018 року відбулася державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Банк виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме, здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.

Відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 25.08.2020 року має заборгованість 127 208,70 грн.,з яких: 100 589,91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, у т.ч.: 20,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 100 569,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 26 618,79 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на зазначені обставини, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 31.05.2012 року у розмірі 127 208,70 грн. станом на 25.08.2020 року,яка складається з наступного: 100 589,91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, у т.ч.: 20,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 100 569,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 26 618,79 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, а також судовий збір в сумі 2 102,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у задоволенні позову АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 31.05.2012 року відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Ніколаєнко О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що заповнення анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 31.05.2012р. надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне заповнення анкети (укладання додаткового договору) не потребується. На підставі підписаної анкети-заяви від 31.05.2012р. відповідачці 15.03.2017р. було відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку НОМЕР_1 , в серпні 2017 року вперше на картку встановлено кредитний ліміт в розмірі 1 500 грн., який згодом було збільшено до 45 000 грн.

Зазначає, що заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджується належними та допустимими доказами по справі, становить 25 889,02 грн. і підлягає до стягнення на користь позивача. Заборгованість за тілом кредиту - це фактично отримані та повернуті відповідачем кошти, без будь-яких нарахувань та сплати відсотків, в т.ч. за рахунок тіла. Сума заборгованості за тілом кредиту визначена з урахуванням тих коштів, що вносилися відповідачем на погашення заборгованості за кредитом.

Вважає, що суд не дослідив належним чином розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з випискою з особового рахунку відповідача, не спростував усіх встановлених обставин, зокрема щодо фактичного отримання та використання кредитних коштів, не визначив суму фактично отриманих кредитних коштів, що призвело до помилкових висновків.

На переконання представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції всупереч ст. 1054 ЦК України безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо повернення боргу за тілом кредиту, що підлягає стягненню в повному обсязі. Висновок суду про недоведеність вимог щодо заборгованості за тілом кредиту не відповідає умовам договору та вимогам статті 534 ЦК України.

Крім того, підстави вважати укладений між сторонами кредитний договір безпроцентним відсутні. Враховуючи положення чинного законодавства, якими передбачено право Банку нараховувати відсотки за обліковою ставкою НБУ, не можна говорити, що сума витрат є меншою, ніж загальні надходження. Ні відповідач, ні суд не навели розрахунку заборгованості з врахуванням відсотків, нарахованих за обліковою ставкою НБУ. Отже, висновок суду першої інстанції про погашення кредиту є передчасним. Зазначаючи про погашення по кредиту, суд фактично позбавляє позивача можливості здійснити розрахунок відсотків за обліковою ставкою НБУ та звернутися до суду з позовом щодо стягнення тіла кредиту та відсотків, нарахованих у відповідності до ст. 1048 ЦК України. Вважає, що в даному випадку суд міг відмовити у стягненні відсотків, оскільки не узгоджено розмір відсоткової ставки, але підстав зазначати, що борг за кредитом погашено, у суду не було, даний висновок ґрунтується на припущеннях та є передчасним. Заборгованість відповідача за нарахованими відсотками становить 26 618,79 грн. і підлягає до стягнення.

Зауважує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач не лише користувалася кредитними коштами, а й визнала укладення договору, вчинивши дії, спрямовані на його виконання та часткове погашення заборгованості. Вважає, що з матеріалів справи не вбачається відсутності заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Карабак В.А. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 06.05.2024 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, щопозивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 31.05.2012р., посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг». Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ними, а також те, що вказані документи станом на 31.05.2012 містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків у розмірі, зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви. Надані банком витяги з Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів не відповідають вимогам статті 634 ЦК України щодо форми договору приєднання, а тому не можуть розцінюватись як частина укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви договору № б/н від 31.05.2012р., отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів слід відмовити.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення тіла кредиту, оскільки з виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 за період з 15.03.2017 року по 18.01.2021 року вбачається, що відповідачем було витрачено кредитних коштів на суму 152 103,92 грн., а внесено коштів на погашення кредитної заборгованості у розмірі 194 398,30 грн.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31.05.2012 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Розмір відсотків за користування коштами та порядок їх нарахування у договорі не зазначено.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», які містяться у матеріалах справи.

Банком додано виписку від 12.10.2021р. за договором № б/н за період

з 01.01.1999 11.10.2021 року, яка містить відомості щодо наступних кредитних карток: 303652, НОМЕР_2 .

За розрахунком банку станом на 25.08.2020 року за ОСОБА_1 утворилась заборгованість за договором № б/н від 31.05.2012р. у розмірі 127 208,70 грн.,яка складається з наступного: 100 589,91 грн. - заборгованість за тілом кредиту, у т.ч.: 20,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 100 569,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 26 618,79 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилався на наявність за відповідачем заборгованості за тілом кредиту у розмірі 100 589,91 грн., у т.ч.: 20,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 100 569,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Обґрунтовуючи підстави стягнення заборгованості за тілом кредиту, банком надані розрахунки заборгованості за договором та виписку за договором, в яких містяться повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованості. Зі змісту вказаних документів слідує, що позичальник активно користувалася кредитними коштами, всього витративши коштів за отриманою карткою на загальну суму 152 103,92 грн., а внесено коштів на погашення кредитної заборгованості у розмірі 194 398,30 грн., тобто відсутнє мінусове сальдо за тілом кредиту, що виключає підстави його стягнення судом згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Посилання банку на те, що сплачені позичальником кошти зараховувались банком у порядку черговості, передбаченому статтею 534 ЦК України, зокрема спочатку на погашення процентів, а вже потім на погашення кредиту, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки банк не довів належними доказами узгодження між сторонами сплату, розмір та порядок нарахування процентів, що свідчить про безпідставне направлення банком сплачених позичальником коштів на погашення процентів.

Щодо заявлених банком вимог про стягнення процентів слід зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини перша статті 1046 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 31.05.2012 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами у розмірі 26 618,79 грн.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.05.2012 року, банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» як невід`ємні частини спірного договору, якими визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла ОСОБА_1 , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача про Умови та Тарифи не може бути належним доказом узгодження між сторонами розміру процентів, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому згідно з шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31.05.2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у договорі сплату процентів за користування кредитними коштами.

Таким чином, висновок суду про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами у розмірі 26 618,79 грн. є обґрунтованим та таким, що узгоджується із вимогами чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 619/1384/21, провадження № 61-8064св23.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд мав би застосувати до спірних правовідносин положення частини першої статті 1048 ЦК України щодо стягнення з позичальника процентів на рівні облікової ставки НБУ, якщо вважав, що договором не встановлено їх розмір, є необґрунтованими.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Оскільки позовних вимог про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ банк не заявляв і не надав відповідного розрахунку, вважаючи, що сторони узгодили сплату та розмір процентів у кредитному договорі, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про стягнення процентів у заявленому позивачем розмірі.

Посилання апеляційної скарги на відповідні правові висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Решта доказів та обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 06 травня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко