Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/34/24

08 травня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

з участю: представника позивача, адвоката - Соболівського А.М.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

його представника, адвоката - Капака В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду в м.Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2024 року адвокат Соболівський А.М. в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом, сформованим в системі «Електронний суд», який отримано судом 05.01.2024 року, до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі однієї другої всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дітьми повноліття.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представник позивача позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав повністю, з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив і просив їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, підтримав поданий 06.02.2024 року його представником, адвокатом Кухтою О.В. відзив на позовну заяву і просив суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог з підстав наведених у ньому (відзиві).

Представник відповідача, адвокат Капак В.М. в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, позов ОСОБА_2 також не визнав і просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та його додаткових письмових поясненнях.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, врахувавши обставини, наведені у відзиві відповідача на позовну заяву і долучені до нього документи та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2021 року між ними було розірвано (а.с.9, 11-12).

За час спільного проживання у позивача з відповідачем народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками яких являються останні, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.9-10).

В обгрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що на даний час троє неповнолітніх дітей фактично проживають разом з матір`ю і перебувають на її утриманні та вихованні, а тому аліменти підлягають стягненню саме із батька, тобто відповідача по даній справі.

Суд констатує, що відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, частин 7, 8 ст.7 СК України в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.ст.2, 8 Закону України «Про охорону дитинства» завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

Відповідно із ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

У відповідності до ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а за рішенням суду кошти на утримання дитини, аліменти, присуджуються в частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі.

Разом з тим, як з`ясовано в ході розгляду даної справи, згідно ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2021 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, було постановлено наступне:

«Затвердити мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, згідно якої:

- визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- визначити місце проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони зазначили, щодо спору з приводу визначення місця проживання спільних дітей між ними немає, жодних претензій у зв`язку з наведеним вони між собою не мають.

Сторони підтверджують, що всі викладені умови цієї Мирової Угоди будь-якого додаткового роз`яснення не потребують, відповідають їх реальному волевиявленню та інтересам і породжують настання реальних наслідків, зазначених у тексті цієї Мирової Угоди.

Роз`яснити сторонам, що відповідно до положень ст.208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом.

У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Закрити провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей».

Таким чином, вказаною ухвалою про затвердження мирової угоди місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визначено разом з батьком ОСОБА_1 , тобто відповідачем по справі, на якого відповідно покладається і обов`язок щодо утримання та виховання даних дітей.

Також суд звертає увагу, що дана ухвала про затвердження мирової угоди, яка 05.01.2022 року набрала законної сили, є виконавчим документом, і у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди вона (ухвала) може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Проте, незважаючи на дану обставину, сторона позивача просить ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання усіх трьох дітей, до досягнення ними повноліття.

Суд зазначає, що у відповідності до абз.1 ч.3 ст.181 ЦПК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Тобто, аліменти можуть стягуватися на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Як визначено ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, вирішуючи даний спір, суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №158/1638/18, судом зроблено висновок про те, що «… Встановивши, що відповідачем не доведено, що основне місце проживання дітей з ним, а мировою угодою сторони визначили місце проживання з матір`ю, а також врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду від 14.09.2022 року по справі №761/8374/20-ц, де суд вказав, що «… Враховуючи правову природу аліментів, їхній цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом якнайкращих інтересів дитини, суди повинні були оцінити при вирішенні цього спору наявність підстав для стягнення аліментів на користь позивача.

Сам по собі факт проживання дитини з одним із батьків, за наявності рішення суду про визначення місця проживання з іншим із батьків, не може бути підставою для стягнення аліментів на його користь.

Судові рішення у справах про визначення місця проживання дитини покликані захисти якнайкращі інтереси дитини, забезпечити розвиток та виховання дитини в умовах стійкого середовища. Постановлення судового рішення про стягнення аліментів на користь одного з батьків під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, тим більше після ухвалення остаточного судового рішення про визначення місця проживання дитини з іншим із батьків, суперечить принципам правової визначеності, обов`язковості судових рішень та не відповідає завданням цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді та вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, за умови, що рішенням суду, що набрало законної сили, визначено місце проживання дитини з матір`ю, суперечить вимогам закону».

Як зазначено вище, в ході розгляду справи №348/1924/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, а саме 10.11.2021 року до суду поступила заява сторін про визнання мирової угоди з закриттям провадженням та мирова угода від 10.11.2021, укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У спільній заяві сторони зазначили, що вони уклали мирову угоду, за якою: визначили місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначили місце проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони зазначили, щодо спору з приводу визначення місця проживання спільних дітей між ними немає, жодних претензій у зв`язку з наведеним вони між собою не мають. Сторони підтвердили, що всі викладені умови цієї Мирової Угоди будь-якого додаткового роз`яснення не потребують, відповідають їх реальному волевиявленню та інтересам і породжують настання реальних наслідків, зазначених у тексті цієї Мирової Угоди. Наслідки укладення Мирвоої Угоди та закриття провадження по справі сторонам відомі і зрозумілі.

Отже, оскільки батьки - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли добровільної згоди щодо визначення місця проживання своїх дітей, чим взяли на себе всі обов`язки по їх утриманню та забезпеченню, то на переконання суду, на даний час відсутні підстави для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і стягнення з відповідача ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання усіх трьох дітей, так як мировою угодою місце проживання синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_3 - визначено з батьком. Дана мирова угода затвердженна судом та є дійсною (а.с.32-33).

Таким чином, суд констатує, що посилання сторони позивача, викладені у позовній заяві в обгрунтування заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження в процесі судового розгляду.

З огляду на викладене, суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Як зазначено вище, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, з огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_2 та її представником позовних вимог, а тому в їх задоволенні, слід відмовити.

Що стосується розподілу судових витрат між стронами, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати підлягали б покладенню на позивача ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Таким чином, позивач у даній справі звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене, судові витрати, а саме судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції, у розмірі 1211 грн. 20 коп., слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст.181 СК України, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити.

Судові витрати, а саме судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції, у розмірі 1211 грн. 20 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення

складено 13.05.2024 року.

Суддя Грещук Р.П.