ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 травня 2024 року

м. Харків

Справа № 635/4875/23

Провадження № 22-ц/818/1113/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за позовом Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2023 року, ухвалене суддею Лисиченко С.М.

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», про відшкодування матеріальної шкоди.

В обгрунтування позову зазначає, що 28 вересня 2020 року о 11 год. 39 хв. у м. Харкові на вул. Леся Сердюка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля швидкої та невідкладної допомоги «PEUGEOT BOXER», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та «Kia Carens» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . Під час ДТП було пошкоджено автомобіль швидкої та невідкладної допомоги «PEUGEOT BOXER» державний номер НОМЕР_1 , чим позивачу було спричинено матеріальну шкоду в розмірі 64 710,22 грн. Вказує, що 09 грудня 2020 року Київським районним судом м. Харкова було винесено постанову по справі №953/17049/20 про притягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. У зв`язку з чим, позивач вважає, що з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню завдана шкода у розмірі 64 710,22 грн., а саме 32355,11 грн. з кожного.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2023 року позов Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 20 квітня 2021 року відносно страхової компанії ТДВ «Ю.ЕС.АЙ», в якій застрахована цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 , вжиті заходи впливу у вигляді тимчасового зупинення ліцензії на провадження діяльності із надання фінансових послуг, та зазначена страхова компанія вже не є членом МТСБУ. У зв?язку з чим вважають, що завдана матеріальна шкода водієм ОСОБА_2 не може бути відшкодована страховою компанією ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» чи МТСБУ, а підлягає відшкодуванню ОСОБА_2 , з урахуванням частки вини останнього у вчиненні ДТП.

Що стосується позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 працівника (водія карети швидкої допомоги КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»), то останній, згідно посадової інструкції є матеріально-відповідальною особою, а тому повинен відшкодувати спричинену їм шкоду, з урахуванням ступеня вини у вчинені ДТП. Посилання суду першої інстанції на те, що посада яку обіймає відповідач ОСОБА_1 не міститься в переліку посад і робіт, займаних або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи використання в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРС і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24, є безпідставним оскільки зазначена постанова не чинна.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 березня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору страхування власником транспортного засобу «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», остання мала ліцензію та була членом МТСБУ та на момент ДТП ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» не була позбавлена членства в МТСБУ, а відтак, саме страховик є належним відповідачем в частині позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 .

Що стосується позовних вимог пред?явлених до відповідача ОСОБА_1 , то оскільки останній не є особою, яка несе повну матеріальну відповідальність, а відтак його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком. Разом з тим, розрахунок середньомісячного заробітку відповідача позивачем не проводився та не надавався. Також позивачем не надано відомостей про те, чи стягувалися із відповідача кошти за пошкодження даного автомобіля за той час коли останній перебував у трудових відносинах із позивачем.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи, що 28 версня 2020 року о 11 год. 07 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , за адресою:м.Харків, перехрестя вул. Л. Сердюка та Кільцевої дороги, відступивши від Правил дорожнього руху не забезпечив безпеку дорожнього руху та здійснив зіткнення з транспортним засобом «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який, в свою чергу не надав перевагу у русі транспортному засобу швидкої медичної допомоги «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , який рухався з увімкненими проблисковими маячками та спеціальним звуковим сигналом. Внаслідок ДТП відбулося зіткнення транспортних засобів: «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 ; «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 ; «ВАЗ 21053», р.н. НОМЕР_3 3032 А.В., під керуванням водія ОСОБА_4 ; «ГАЗ 33021», р.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 . Транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків.

Постановою Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2020 року у справі №953/17049/20, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 , який був водієм автомобіля «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , який був водієм автомобіля Kia Carens, р.н. НОМЕР_2 , визнано винними у вчинені ДТП, що трапилося 28 вересня 2020 року о 11-07 годині за адресою: м. Харків, перехрестя вул. Л. Сердюка та Кільцевої дороги. Встановлено факт порушення: ОСОБА_1 п.3.1 ПДР України та ОСОБА_2 п.3.2 ПДР України.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Матеріали справи свідчать та не заперечується учасниками справи, що власником автомобіль «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , є КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Згідно Наказу Комунального закладу охорони здоров`я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 634-к від 02 грудня 2019 року ОСОБА_1 займав посаду водія автотранспортних засобів ( швидкої та невідкладної медичної допомоги відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги Комунального закладу охорони здоров`я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Під час ДТП автомобіль «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження.

Згідно даних звіту №475/2020, складеного 29 листопада 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_6 , матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП, станом на 28 вересня 2020 року, без урахуванням величини втрати товарної вартості складає 64 710,22грн.

Автомобіль Kia Carens, р.н. НОМЕР_2 , застрахований в ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» відповідно до полісу ОСЦПВ АР/04191449 від 17 червня 2020 року.

Автомобіль «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , застрахований в ПАТ «Страхова компанія ВУСО», на підставі договору №7-01 на закупівлю послуг, предметом договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно даних відповіді ПрАТ «СК «ВУСО» від 06 грудня 2021 року №6393/2151501, ПрАТ «СК «ВУСО» 23 липня 2021 здійснено ОСОБА_2 страхове відшкодування у погодженому згідно заяви від 22 липня 2021 року в розмірі - 57 850грн.

Згідно даних повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого без дати вх. №21.04.19149, представник КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» повідомив ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» про ДТП, що сталася 29 вересня 2020 року о 11-07 годині за адресою: м. Харків, перехрестя вул. Лесі Сердюка та Велика Кільцева, за участю автомобілів: «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 ; «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 ; «ВАЗ 21053», р.н. НОМЕР_5 .В; «ГАЗ 33021», р.н. НОМЕР_4 . Розмір страхового відшкодування у повідомлені не зазначений.

Відповідно даних відповіді Моторного (транспортного ) страхового бюро України №3-01б/16045 від 16 травня 2023 року на запит представника КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 10 травн 2023 року, ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з 02 серпня 2021 року відповідно до норм пункту 51.10 статті 51 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) втратило статус асоційованого члена МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ, та згідно з пунктом 52.1 статті 52 Закону припинило членство МТСБУ. За інформацією, отриманою з аналітичної онлайн системи «YouControl», засновниками (учасниками) ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» прийнято рішення щодо припинення юридичної особи шляхом ліквідації. МТСБУ на разі не має правових підстав для повернення залишків коштів гарантійних внесків з Фонду захисту потерпілих шляхом врегулювання страхових випадків, оскільки стосовно ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» здійснюється процедура ліквідації. Таким чином, у випадку, якщо: ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» буде визнано у встановленому Законом порядку банкрутом або до єдиного державного реєстру буде внесено запис про припинення ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ»; коштів та майна страховика не вистачить для задоволення зазначених вище вимог, що буде підтверджено затвердженим Господарським судом ліквідаційним балансом страховика, МТСБУ за заявою особи, яка має право на відшкодування, розгляне питання щодо здійснення регламентної виплати, передбаченої підпунктом «Г» пункту 41.1 статті 41 Закону, за невиконаними зобов`язаннями страховиків колишніх членів МТСБУ зі сплати страхового відшкодування за договором зазначеного виду страхування, що діють на території України.

У позовній заяві, як на підставу заявлених позовних вимог, КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» посилається на те, що оскільки обох водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було визнано винними у вчинені вказаного ДТП, тому з останніх в рівній частині підлягає стягненню спричинена їм майнова шкода.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно вимог ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.3 ст.988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до положень статті 1188 ЦК України шкода,завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах,а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Статтею 6 Закону № 1961-IV передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно п.9.1. ст.9 Закону № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Матеріали справи свідчать, що представник КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» повідомив ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», яка є страховиком транспортного засобу «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 , про подію ДТП, що сталася 29 вересн 2020 року о 11-07 годині за адресою:м.Харків, перехрестя вул. Лесі Сердюка та Велика Кільцева, за участю автомобілів: «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 ; «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 ; «ВАЗ 21053», р.н. НОМЕР_5 .В; «ГАЗ 33021», р.н. НОМЕР_4 . Розмір страхового відшкодування у повідомлені не зазначений.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», як власник транспортного засобу «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , зверталося до страховика транспортного засобу «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» із заявою про виплату страхового відшкодування та позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, а також те, що у страхової компанії не виник обов`язок у її виплаті.

Що стосується посилань позивача на те, що з 20 квітня 2021 року відносно страхової компанії ТДВ «Ю.ЕС.АЙ», в якій застрахована цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 , вжиті заходи впливу у вигляді тимчасового зупинення ліцензії на провадження діяльності із надання фінансових послуг, та зазначена страхова компанія вже не є членом МТСБУ, а відтак саме страхувальник ОСОБА_2 повинен відповідати за завдану ним шкоду колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 39 Закону Закону № 1961-IV передбачено, що моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За положеннями статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Здійснення страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів може відбуватись лише за умови членства страхової компанії у МТСБУ та наявності ліцензії на її здійснення, виданої відповідно до законодавства.

Так, відповідно до пункту 49.1статті 49 Закону№ 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності має право здійснювати страховик, який має ліцензію на здійснення даного виду страхування та є членом МТСБУ. У разі припинення страховиком членства в МТСБУ уповноважений орган зобов`язаний зупинити дію ліцензії.

Ліцензування страхової діяльності з боку держави має на меті не тільки гарантування законності такої діяльності та її підконтрольності, а й забезпечення відшкодування шкоди за рахунок забезпечення, яке виникає на підставі договору страхування, зокрема договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності володільців транспортних заходів, укладеного відповідно до Закону № 1961-IVта в порядку і на підставах, визначених цим Законом.

Наявність статусу члена МТСБУ надає можливість страховій компанії як юридичній особі здійснювати страхову діяльність, яка насамперед полягає у взятті на себе відповідальності за іншу особу за спричинену шкоду за наслідками ДТП.

За положеннями пунктів 52.4,52.5статті 52 Закону № 1961-IV страховик у разі припинення його членства в МТСБУ втрачає право укладати будь-які договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхування.

Страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Крім того, в абзаці третьому пункту 2.5 Положення про застосування Держфінпослуг заходів впливу (затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 13 листопада 2003 року №125) прямо передбачено, що в разі призупинення або анулювання ліцензії страховика заборона на здійснення страхової діяльності не поширюється на виконання зобов`язань за вже укладеними договорами.

Таким чином, у випадку нездійснення страхової діяльності, позбавлення ліцензії та/або виключення страховика зі складу МСТБУ він зобов`язаний виконати всі договірні зобов`язання з відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільної відповідальності, укладеними до цього.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022року у справі № 201/16373/16-ц.

Судом встановлено, що ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» з 02 серпня 2021 року втратило статус асоційованого члена МТСБУ через заборгованість по сплаті внесків та відрахувань до фондів бюро, та відповідно до пункту 52.1 статті 52 Закону № 1961-IV припинило членство в МТСБУ.

На момент ДТП 28 вересня 2020 року, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 , водій якого був винний у вчиненні ДТП, була застрахована ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» відповідно до полісу с ОСЦПВ АР/04191449 від 17 червня 2020 року зі строком дії до 16 червня 2021 року, тобто до припинення членства ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» в МТСБУ.

Згідно даних Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 28 квітня 2023 ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» перебуває у стані припинення. ОСОБА_7 є головою комісії з припинення або ліквідатор. Тобто, здійснюється процедура ліквідації ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай».

Дані про те, що зазначена страхова компанія ліквідована, матеріали справи не містять.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа №760/15471/15-ц) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022року у справі №201/16373/16-ц .

При цьому, МТСБУ відшкодовує шкоду у випадках, чітко передбачених положеннями Закону № 1961-IV, одним з яких є встановлення недостатності майна страховика, якого визнано банкрутом та ліквідовано, для виконання зобов`язань за договорами страхування відповідальності, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих.

Цей випадок не є тотожним правонаступництву, що є підставою заміни сторони у зобов`язанні та внаслідок якого до правонаступника переходять права та обов`язки правопопередника у зобов`язанні у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено у договорі або законі (стаття 512 ЦК України). Така процедура для страховика визначена пунктом 20.1 статті 20 Закону № 1961-IV.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик, який є належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди в межах страхової суми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17).

Основна функція МТСБУ у правовідносинах щодо відшкодування шкоди за договорами страхування замість страховика, що ліквідується і майна якого недостатньо для виконання цих зобов`язань, фактично зводиться до забезпечення у будь-якому разі отримання потерпілою особою належного їй відшкодування.

Отже, шкода, яку зобов`язане відшкодувати МТСБУ відповідно до положень пункту 20.3 статті 20, пункту 41.3 статті 41 Закону № 1961-IV, є регламентною виплатою, що здійснюється за рахунок фонду захисту потерпілих, отримання якої потерпілим гарантується МТСБУ.

МТСБУ приймає на себе зобов`язання із відшкодування шкоди страховика, що визнаний банкрутом та ліквідується, лише за зобов`язаннями, для погашення яких у цього страховика недостатньо майна, тобто у цьому разі виступає спеціальним суб`єктом у сфері обов`язкового страхування, що фактично гарантує постраждалій особі (потерпілому) отримання належної їй регламентної виплати попри банкрутство та ліквідацію страховика, майна якого виявилося недостатньо для погашення акцептованих вимог кредиторів у процедурі банкрутства.

Наведене дає підстави для висновку про те, що МТСБУ не є правонаступником страховика, який ліквідується і щодо якого встановлено недостатність майна для виконання зобов`язань за договорами, у розумінні статті 512 ЦК України, а натомість гарантує отримання потерпілою особою належного їй відшкодування попри ліквідацію зобов`язаного у цих правовідносинах страховика і встановлену недостатність його майна для виконання цих його зобов`язань.

Отже, МТСБУ вступає у правовідносини щодо відшкодування шкоди замість страховика, якого визнано банкрутом і ліквідовано із встановленням недостатності його майна для виконання зобов`язань за укладеними ним договорами страхування, лише із встановленням цих обставин та звернення до Бюро потерпілої особи за таким відшкодуванням. Тобто Бюро у межах цих правовідносин гарантує отримання лише відшкодування шкоди потерпілою від дорожньо-транспортної пригоди особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі №910/16820/21).

Отже, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик. Саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у разі у правовідносинах щодо відшкодування шкоди за договорами страхування замість страховика, що ліквідується і майна якого недостатньо для виконання цих зобов`язань - МТСБУ. В окремих випадках (у разі укладення страховиком договору зі страхувальником після виключення із членів МТСБУ) - винна особа.

Як свідчать матеріали справи, при укладанні договору страхування власником транспортного засобу «Kia Carens», р.н. НОМЕР_2 з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», остання мала ліцензію та була членом МТСБУ. На момент ДТП ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» не була позбавлена членства в МТСБУ. А відтак, саме страховик є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Якщо розмір матеріальної шкоди перевищує встановлений договором страхування ліміт, то різницю між розміром матеріальної шкоди та страхової суми сплачує винна особа відповідно до вимог діючого законодавства.

Матеріали справи не містять доказів того, що розмір спричиненої позивачеві матеріальної шкоди перевищує встановлений договором страхування ліміт.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Оскільки ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі (в частині пред?явлених до нього позовних вимог, тому колегія судді не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимог про відшкодування шкоди водієм ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом частин першої, другої та четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.

У статті 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Зокрема пункт 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини 1 статті 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія не входить до цього Переліку.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачає, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Верховний Суд у справі № 743/1641/15-ц (Постанова від 29.01.2018 року) сформулював правовий висновок, відповідно до якого водій не належить до категорії працівників, з якими згідно із статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Крім того, у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року №146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Таким чином, до працівника може бути пред`явлений позов підприємством, установою, організацією про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обов`язків.

Виходячи з наведеного особа, яка виконує трудові обов`язки водія транспортного засобу, несе обмежену матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, зокрема, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася при виконанні трудових обов`язків, а саме у розмірі не більше свого середнього місячного заробітку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин (ст.130 135-1 КЗпП України) і зробив обґрунтований висновок, що відповідач у межах спірних правовідносин має відповідати за шкоду, заподіяну підприємству, виключно у межах свого середньомісячного заробітку.

Посилання позивача на те, що Перелік посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 не на застосовується на території України, у зв?язку із прийняттям Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» - колегією суддів не приймаються.

Як свідчать матеріали справи відповідач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Комунального закладу охорони здоров`я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на посаду водія 02 грудня 2019 року.

Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася 28 вересня 2020 року.

Закон України «Про дерадянізацію законодавства України» був прийнятий 21 квітня 2022 року, а набрав чинності 07 травня 2022 року.

Таким чином, вказаний Порядок був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, а отже підлягає застосуванню до даних прововідносин.

Посилання позивача на посадову інструкцію відповідача ОСОБА_1 , згідно якої останній є матеріально-відповідальною особою, не спростовує висновків суду щодо відсутності укладеного між робітником та роботодавцем у порядку передбаченому ст. 135-1 КЗпП України договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 110 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 110, у всіх випадках, крім оплати часу відпусток та виплати компенсації за невикористані відпустки, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Розрахунок здійснюється виходячи з виплат, що нараховані працівникові в місяцях розрахункового періоду, а саме виходячи із заробітної плати, яка нарахована пропорційно відпрацьованому часу.

Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, окрім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Тобто, при нарахуванні середньої заробітної плати у всіх випадках її обчислення відповідно до норм Порядку враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, крім виплат, що передбачені як виняток пунктом 4 Порядку і ці виплати, в тому числі і премії, відносяться до тих місяців, за який вони нараховані.

Згідно даних довідки КНП ХОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» б/н від 19 грудня 2022 року ОСОБА_8 працює в КНП ХОР « Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на посаді водія автотранспортних засобів (швидкої та невідкладної медичної допомоги) відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги №10 з 03.12.2019 по теперішній час. З 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 відсутній на роботі з невстановлених причин.

На час розгляду справи суду не надані документи щодо припинення трудового договору відповідача з позивачем.

Як вбачається з довідки про доходи б/н від 14 грудня 2022 року, наданої позивачем в обґрунтування позовних вимог, загальна сума доходів ОСОБА_1 за липень-серпень 2021, року, без урахування аліментів, становить 30 743,35грн.

Таким чином, середній заробіток відповідача ОСОБА_1 за липень-серпень 2021, року, (тобто за два місяці, що передували зверненню із цим позовом) становить 15 371,67грн. (30 743,35грн. / 2).

У зв?язку з чим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не надання позивачем відомостей необхідних для розрахунку середньомісячного заробітку відповідача ОСОБА_1 .

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача спричинена ним майнова шкода в межа розміру його середнього заробітку 15 371,67грн., з урахуванням ступеня вини останнього.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Положенням частини 1 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Оскільки ДТП сталося внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, обидва водія є спричинителями шкоди та повинні довести, що шкода завдана не з їх вини.

Із змісту постанови Київського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2020 року вбачається, що обидва водія ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є винними у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів з урахуванням наведеного, вимог ст.1188 ЦК України, встановлених обставин у справ про адміністративні правопорушення вважає доцільним визначити частку вини водія транспортного засобу «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 в розмірі 50%, враховуючи те, що ДТП сталося внаслідок невиконання останнім вимог 3.1 ПДР України, та визначити частку вини водія транспортного засобу Kia Carens, р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 50%, %, враховуючи те, що ДТП сталося внаслідок невиконання останнім 3.2 ПДР України.

З урахування обставин ДТП, колегія суддів вважає водії винні у ДТП однаковою мірою, тому на ОСОБА_1 покладається обов`язок відшкодувати 1/2 частину збитків, спричинених в результаті ДТП власнику транспортного засобу «Peugeot Boxer», проте в межах розміру середнього заробітку, тобто 15 371,67грн.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Згідно ч1. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди скасувати.

Позов Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» матеріальну шкоду в розмірі 15 371,67грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» витрати по сплаті судового збору в розмірі пропорційному розміру задоволених позовних вимог в розмірі 808,84грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова