Справа № 450/191/23 Провадження № 2/450/622/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2024 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про (предмет позову):

визнати об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами об`єктом спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/ 2 частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами,

підстава позову (позиція позивача):

позивач з 15.07.2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 15.07.2011 року.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами було побудовано житловий будинок загальною площею 269,6 кв.м. та господарські будівлі, що до нього відносяться, а саме: гараж під літ «Б» та «В» альтанка під літ. «Г», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок був збудований на придбаній відповідачем перед укладенням шлюбу земельній ділянці кадастровий номер :02:001:0083, на якій знаходився старий будинок площею 61.30 кв.м. Дані обставини підтверджуються такими доказами: Договором підряду №15/08/2011 від 15.08.2011 укладеним між відповідачем та підрядником ОСОБА_5 щодо будівництва спірного майна, Договором підряду №23 від 16.06.2015 з додатками укладеним між позивачкою та ПП «Грантекс» щодо виконання монтажних робіт з облицювання натуральним каменем на об`єкті: АДРЕСА_1 , повідомленням про початок виконання будівельних робіт зареєстрованого в інспекції ДАБК у Львівській області 27.08.2012року, державним актом на право власності на земельну ділянку від 29.06.2011р., копією технічного паспорту на будинковолодіння від 20.12.2010р. в сукупності із техпаспортом на будинковолодіння від 31.10.2022р.

Крім того з технічного паспорту на житловий будинок від 31.10.2022, складеного ОКП ЛОР«БТІ та ЕО» вбачається, що спірний житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що відносяться до нього збудовано в 2014 році, крім погребу під літ «Д», будинок забезпечений електро-, газо- й водопостачанням та іншими необхідними побутовими умовами.

Виходячи з того, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 269,6 м2, готовий до експлуатації, будівництво його фактично закінчене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, наявні правові підстави для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Позиція відповідача: в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що будівництво спірного будинку завершено, однак його не здано в експлуатацію. Вказує, що за його особисті кошти до укладення шлюбу з позивачкою було придбано спірний житловий будинок, а в подальшому і закінчено його будівництво та проведено ремонт, що підтверджується банківськими виписками по особовим рахункам ФОП ОСОБА_3 за 2011 рік. Станом на момент розгляду справи подружні відносини тривають, шлюб між сторонами не розірвано, подружжя проживає разом та виховує двох спільних дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив у їх задоволенні відмовити.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

05.04.2023 року ухвала суду про відкриття провадження у справі.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1364, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, 15.07.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Шлюб між сторонами не розірвано, подружжя проживає разом та виховує двох спільних дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13.09.2018 року) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва пр народження серії НОМЕР_3 від 13.09.2018 року).

За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами було побудовано житловий будинок загальною площею 269,6 кв.м. та господарські будівлі, що до нього відносяться, а саме: гараж під літ «Б» та «В» альтанка під літ. «Г», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 29.06.2011, земельна ділянка площею 0,1622 га, розташована в с. Малечковичі, Пустомитівського району Львівської області, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ВРК № 096285 реєстр. № 1088 від 21.04.2011 р. належить ОСОБА_3

27.08.2012 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області ОСОБА_3 надіслано повідомлення про початок виконання будівельних робіт по будівництву індивідуального житлового будинку в с. Малечковичі Пустомитівського району Львівської області.

31.10.2022 року ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідно до якого загальна площа будинку становить 269,60 кв.м, житлова площа - 187,7 кв.м., господарські будівлі та споруди, що відносяться до нього збудовано в 2014 році, крім погребу під літ «Д», будинок забезпечений електро-, газо- й водопостачанням та іншими необхідними побутовими умовами.

Вказаний вище житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1622 га, що розташована в с. Малечковичі Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер :02:001:0083. Дані обставини підтверджуються такими доказами: Договором підряду №15/08/2011 від 15.08.2011 укладеним між відповідачем та підрядником ОСОБА_5 щодо будівництва спірного майна, Договором підряду №23 від 16.06.2015 з додатками укладеним між позивачкою та ПП «Грантекс» щодо виконання монтажних робіт з облицювання натуральним каменем на об`єкті: АДРЕСА_1 , копією технічного паспорту на будинковолодіння від 20.12.2010р. в сукупності із техпаспортом на будинковолодіння від 31.10.2022р.

Станом на поточну дату будинок збудовано повністю, придбані меблі та проведені телекомунікації, електромережі, водопровід та водовідведення, газопостачання та опалення, в ньому проживають сторони разом із дітьми, які відвідують місцеву школу. Дана обставина підтверджується Договором № 196 про надання послуг щодо накопичення та вивезення твердих побутових відходів з метою подальшої утилізації (захоронення) від 09.02.2016р. укладеним між позивачкою та ТзОВ «Санком-Львів» щодо щомісячного вивезення твердих побутових відходів, копією замовлення №15111 від 14.12.2015 щодо придбання меблів, Контрактом fbpp207 про надання телекомунікаційних послуг від 22.12.2015 р. щодо надання доступу до мережі «Інтернет», техпаспортом на будинковолодіння від 31.10.2022 р, технічним звітом 12/22-ЕВ «Експертний висновок на обстеження індивідуального житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », квитанціями про плату за розподіл (доставку) газу та споживання природного газу за 05.2022, 06.2022, 03.2022, 02.2022, довідкою №01- 50/199 від 22.12.2022 про те, що дочка ОСОБА_6 навчається у місцевій школі.

Відомостей, які б містили в собі дані про завершення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 та здачу його в експлуатацію, суду не представлено.

На спростування доводів позивача відповідач посилається на те, що він з 2017 року проживає окремо, відповідно за його особисті кошти до укладення шлюбу з позивачкою було придбано спірний житловий будинок, а в подальшому і закінчено його будівництво та проведено ремонт, долучає до матеріалів справи відповідні платіжні документи.

Вважаючи таке майно спільною сумісною власністю та з метою його поділу позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Крім того, відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Вказане дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 367/221/16-ц.

Таким чином, оскільки спірний житловий будинок незавершений будівництвом, відповідно не зданий в експлуатацію та не зареєстрований на правах власності, тому не набуває юридичного статусу житлового будинку, а є лише об`єктом незавершеного будівництва.

Отже, ступінь готовності будинку до експлуатації відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 дозволяє визнати такий будинок спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно об`єктом спільної сумісної власності є і спірна земельна ділянка.

Щодо посилань відповідача, на те, що він придбав спірне майно за особисті кошти, а не за спільні кошти з позивачем, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.

6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Під час розгляду цивільної справи № 489/3690/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.11.2018 зазначив, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15.

Таким чином, майно вважається особистою приватною власністю того з подружжя, якщо воно придбане за його особисті кошти. В свою чергу, особистими коштами є виключно ті кошти, які набуті одним з подружжя до шлюбу або кошти, отримані одним з подружжя від реалізації майна, набутого за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Під час розгляду даної справи суд враховує також положення першої статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з враховує практику Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права.

Так, згідно цієї норми кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, останній надаючи визначення поняттю «майно» виходить з ідеї про те, що у значенні статті 1 Протоколу № 1 ним може бути або «існуюче майно», або активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «правомірне очікування», що вони будуть реалізовані (див. справу «Гратзінгер та Гратзінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. Czech Republic (dec.) [GC]), № 39794/98, § 69, ЄСПЛ 2002-VII).

Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці дотримується ідеї про те, що основна мета статті 1 Першого протоколу це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції кожна Договірна держава «гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (...) [Конвенції]». Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статі 1 Першого протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (див. згадане вище рішення у справі «Broniowski проти Польщі», § 143; рішення у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002?VII).

Отже, у справі яка розглядається суд з одного боку повинен забезпечити захист прав позивача і відповідача, а з іншого не допустити свавільного втручання у право мирно володіти своїм майном.

Дотримуючись цього правила суд з посиланням на відповідне національне законодавство повторює, що за змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з неподанням суду тих чи інших доказів.

Повертаючись до обставин даної справи суд приходить до висновку, що твердження відповідача про те, що спірне майно набуте у власність виключно за його особисті грошові кошти, оскільки сам факт продажу належної йому особисто квартири, не підтверджує, що отримані грошові кошти були використані на придбання спірного майна, такого факту не підтверджують і долучені до матеріалів справи документи про відповідні транзакції з за кордону. Додатковим підтвердженням того, що спірне майно є спільним майном подружжя є той факт, що в той час як відповідач перебувала за кордоном, позивач проживала з неповнолітнім сином в Україні та займався його вихованням, чого сторона відповідача не заперечувала в судовому засіданні.

Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст. 364 ЦК України, ст. 57, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 141, 158, 200, 223, 280, 282, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на 1/ 2 частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами,

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій їх частині, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 1717,76 грн. (одна тисяча сімсот сімнадцять гривень сімдесят шість копійок) сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 1717,76 грн. в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 23.04.2024 року.

Учасники справи: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 .

СуддяЄ. О. Данилів