ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 522/21015/21

провадження № 61-1392св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Національний університет «Одеська морська академія», начальник Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року у складі судді Бондаря В. Я. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у складі колегії суддів Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету «Одеська морська академія», начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про поновлення на роботі.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 05 квітня 2019 року працював в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (далі - Інститут) на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь.

10 серпня 2021 року він ознайомився зпопередженням від 30 липня 2021 року за підписом керівника Інституту, в якому було зазначено, що підрозділ, де він працює, переводиться на новий штат, в якому посада, на якій він перебуває, не передбачається. Також у попередженні зазначалося, що у разі відсутності рівнозначних посад його буде призначено на нижчу посаду (не більше, як на один ступінь, чи, за згодою, більше ніж на один ступінь), а в разі не прийняття керівним складом Збройних Сил України та Міністерства оборони України позитивного рішення щодо його призначення (перепризначення) на одну з посад відповідно до основної або спорідненої спеціальності та відповідного рівня військової освіти, які будуть введені згідно з новим штатним розписом, його буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

20 вересня 2021 року він написав заяву, в якій зазначив про те, що не заперечує проти звільнення його з займаної посади у зв`язку із скороченням посади раніше двомісячного строку з 30 вересня 2021 року.

Наказом начальника Інституту (по стройовій частині) від 30 вересня 2021 року № 189 його звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці), а 10 листопада 2021 року перерахована заробітна плата у сумі 12 361,88 грн.

Своє звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки насправді ніяких змін в організації виробництва і праці відповідача не відбулося, посада, яку він обіймав, не скорочувалася, а заява від 29 вересня 2021 року написана ним під психологічним тиском керівництва.

Крім того, звільняючи його з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, роботодавець не дотримався порядку, визначеного статтями 43, 49-2 КЗпП України, зокрема не запропонував йому всі вакантні посади на підприємстві, які він міг зайняти в силу своєї освіти та кваліфікації, а також не врахував його переважне право на залишення на роботі.

Враховуючи наведене, позивач просив суд: визнати незаконними дії начальника Інституту щодо звільнення ОСОБА_1 ; скасувати пункт 5 наказу начальника Інституту (по стройовій частині) від 30 вересня 2021 року № 189; зобов`язати начальника Інституту поновити ОСОБА_1 на попередній роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином дотримався порядку звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та попередив позивача про зміни в організації виробництва і праці, отримав від нього погодження на звільнення з 30 вересня 2021 року та виплатив позивачу заробітну плату, яку останній отримав без будь-яких заперечень. При цьому позивач, посилаючись на те, що його посада після змін в організації виробництва і праці збереглася та вказуючи, що його заява від 29 вересня 2021 року написана під тиском з боку керівництва відповідача, не надав доказів на підтвердження цього.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що під час звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України роботодавцем дотримано встановлений порядок, зокрема позивачу були запропоновані вакантні на підприємстві посади, але він не виявив бажання брати участь у конкурсі на їх заміщення.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми матеріального права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 306/2434/18, від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20, від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17, від 15 червня 2021 року у справі № 761/23325/17.

Також як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суди не дослідили зібрані в справі докази, а фактичні обставини, що мають суттєве значення, встановили на підставі недопустимих доказів.

Вказує, що суди не з`ясували, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, та як наслідок чи міг бути позивач звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, не перевірили чи мав він переважне право на залишення на роботі, не надали оцінки його доводам щодо написання заяви про звільнення під психологічним тиском керівництва відповідача.

Крім того, заявник посилається на те, що роботодавець не пропонував йому жодних вакантних посад, які б він мав можливість зайняти в силу своєї освіти та кваліфікації.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У квітні 2023 року Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Розпорядженням Верховного Суду від 23 березня 2023 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Мартєва С. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії, Фаловська І. М. , ОСОБА_2 .

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Розпорядженням Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії, Карпенко С. О., Фаловська І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що відповідно до контракту від 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь в Інституті. Контракт укладений строком на п`ять років (пункт 6.5 контракту). Підставою для розірвання контракту зазначено умови, передбачені статтями 40, 41 КЗпП України (пункти 6.2.3 Контракту) (том 1, а. с. 12-13).

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 ознайомився з попередженням від 30 липня 2021 року за підписом начальника Інституту, в якому було зазначено, що підрозділ, де працює позивач, переводиться на новий штат. У новому штатному розписі посада, на якій перебуває позивач, не передбачається. Також у попередженні вказано, що у разі відсутності рівнозначних посад позивача буде призначено на нижчу посаду (не більше, як на один ступінь, чи, за згодою, більше ніж на один ступінь), а в разі неприйняття керівним складом Збройних Сил України та Міністерства оборони України позитивного рішення щодо призначення (перепризначення) позивача на одну з посад відповідно до основної або спорідненої спеціальності та відповідного рівня військової освіти, які будуть введені згідно із новим штатним розписом, позивача буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 29 вересня 2021 року на ім`я начальника Інституту заявник не заперечує проти звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням посади раніше двомісячного строку з 30 вересня 2021 року (том 1, а. с. 26).

Наказом начальника Інституту (по стройовій частині) від 30 вересня 2021 року № 189 працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту звільнено з роботи відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці) (том 1, а. с. 25).

10 листопада 2021 року позивачеві перерахована заробітна плата у сумі 12 361,88 грн на його картковий рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» (том 1, а. с. 28).

04 серпня 2022 року Одеський апеляційний суд ухвалою задовольнив клопотання позивача та витребував у Національного університету «Одеська морська академія» докази щодо: зміни штатного розпису на період та скорочення посади ОСОБА_1 ; зміни в організації виробництва та праці; надання ОСОБА_1 пропозицій щодо вакантних посад за період із 10 серпня до 29 вересня 2021 року, а також наявності всіх вакантних посад в Інституті в указаний період.

25 серпня 2022 року до Одеського апеляційного суду надійшла відповідь Національного університету «Одеська морська академія» щодо виконання ухвали від 04 серпня 2022 року, в якому відповідач зазначив, що університет не володіє інформацією щодо штатного розпису Інституту, змін в організації виробництва та праці, коли, як та у зв`язку з чим в Інституті відбувалося скорочення тощо. Університет не має ніякого відношення до співробітників Інституту, до його структури, в Університеті відсутні внутрішні документи Інституту, у тому числі і з кадрових питань. Відповідач повідомив, що університет не має можливості виконати ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року та надати докази щодо зміни штатного розпису на період звільнення позивача та скорочення посади, яку обіймав позивач, доказів щодо змін в організації виробництва та праці, докази щодо надання позивачу пропозицій вакантних посад, про наявність всіх вакантних посад з 10 серпня до 29 вересня 2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначив, що штатний розпис Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» як структурного підрозділу Інституту, є документом з грифом «для службового користування», а тому не може бути переданий до суду на виконання ухвали від 04 серпня 2022 року. Представник відповідача повідомив, що наразі доступ до штатного розпису Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту є обмеженим.

Разом із тим у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача навів перелік вакантних наукових посад, які були наявні в Науково-дослідному центрі Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту станом з 10 серпня 2021 року до 30 вересня 2021 року та вказував на те, що позивач не виявив бажання взяти участі у конкурсі на заміщення вакантних наукових посад.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у відповідача не відбулося змін в організації виробництва і праці; посада, яку він обіймав, не була скорочена, а тому роботодавець не мав законних підстав для його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; роботодавець не дотримався порядку, визначеного статтями 43, 49-2 КЗпП України, зокрема не запропонував йому всі вакантні посади на підприємстві, які він міг зайняти в силу своєї освіти та кваліфікації; не врахував його переважне право залишення на роботі. Також вказував, що заява від 29 вересня 2021 року, в якій він не заперечував щодо звільнення у зв`язку із скороченням посади раніше двомісячного строку з 30 вересня 2021 року, написана ним під тиском з боку керівництва Інституту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач дотримався порядку звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, попередивши позивача про зміни в організації виробництва і праці, а останній не заперечував щодо свого звільнення, подавши відповідну заяву. Посилаючись на те, що така заява написана під тиском з боку керівництва Інституту, позивач не надав доказів на підтвердження цього.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надав доказів на спростування висновків суду першої інстанції щодо дотримання відповідачем порядку його звільнення з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Колегія суддів Верховного Суду з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не погоджується з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України (в редакції від 18 лютого 1992 року) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України (в редакції від 19 січня 1995 року) дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) зазначено, що «частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення».

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У частині другій вказаної статті визначений перелік осіб, яким за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі, а в частині третій статті 42 КЗпП України передбачено, що перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Тлумачення статті 42 КЗпП України дає підстави для висновку, що переважне право на залишення на роботі при скороченні однорідних професій та посад визначається кваліфікацією і продуктивністю праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України, а також якщо це передбачено законодавством України. Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

У постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 816/1232/17 (адміністративне провадження № К/9901/922/17, К/9901/928/17) вказано, що «під час проведення вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому під час застосування положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. За відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення».

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Під час вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Під час вирішення питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників під час скорочення чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-43асі18) та постановах Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 285/689/21 (провадження № 61-15801св21), від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 07 вересня 2021 року у справі № 306/2434/18 (провадження № 61-1771св20), від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18), на які, зокрема, заявник посилається у касаційній скарзі.

Тобто Верховний Суд уже неодноразово визначав перелік питань, які підлягають з`ясуванню судами під час розгляду трудових спорів, пов`язаних із звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Статтею 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, визначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено у статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами трудового законодавства України.

Тобто саме відповідач повинен спростувати доводи позивача та довести законність звільнення останнього з роботи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 381/4598/21 (провадження № 61-12466св23).

Суди встановили, що 10 серпня 2021 року ОСОБА_1 ознайомлений із попередженням про зміни в організації виробництва і праці та скороченням посади, яку він обіймає.

У попередженні вказано, що у разі відсутності рівнозначних посад позивача буде призначено на нижчу посаду (не більше, як на один ступінь, чи, за згодою, більше ніж на один ступінь), а в разі неприйняття керівним складом Збройних Сил України та Міністерства оборони України позитивного рішення щодо призначення (перепризначення) позивача на одну з посад відповідно до основної або спорідненої спеціальності та відповідного рівня військової освіти, які будуть введені згідно із новим штатним розписом, позивача буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

29 вересня 2021 року ОСОБА_1 на ім`я начальника Інституту подав заяву, в якій не заперечував проти звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням посади раніше двомісячного строку з 30 вересня 2021 року (том 1, а. с. 26).

Наказом від 30 вересня 2021 року № 189 позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці).

Конституційний Суд України (Другий сенат) у своєму рішенні у справі № 6-р(II)/2019 від 04 вересня 2019 року вказав на те, що допускається обмеження прав працівників, однак будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Соціально-правове значення трудових юридичних гарантій полягає у забезпеченні неухильного виконання нормативно-правових актів, що створює умови для безперешкодної реалізації людиною права на працю, інших трудових прав та запобігає їх порушенню […].

Враховуючи, що право на працю як фундаментальне право людини забезпечує існування, життєдіяльність особи завдяки тому, що людина своєю працею отримує ресурси, зокрема грошові кошти, на прожиття, держава гарантує, що працівник не може бути звільнений, зокрема, під час вивільнення працівників у зв`язку змінами в організації виробництва і праці та скороченням штатів без дотримання відповідних гарантій (частина друга статті 40 та частина третя статті 49-2 КЗпП України).

Однією із гарантій при розірванні трудового договору за ініціативою роботодавця у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України) є вимоги статті 49-2 КЗпП України і передусім те, що про наступне вивільнення працівники персонально попереджаються не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією надання всіх вакантних на підприємстві посад. Отже, працівнику, посада якого скорочується внаслідок змін в організації виробництва і праці, повинні пропонуватися вакантні посади відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на роботодавця протягом усього строку попередження про вивільнення.

Водночас звільнення з роботи у разі погодження працівника на таке звільнення раніше визначеного двомісячного строку не передбачено главою ІІІ-А «Забезпечення зайнятості вивільнюваних працівників» КЗпП України, а тому подання попередженим про вивільнення працівником заяви про звільнення його за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України до завершення строку попередження не є розірванням трудового договору за власним бажанням такого працівника.

Таким чином, подання ОСОБА_1 29 вересня 2021 року заяви, в якій він не заперечував проти звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням посади раніше двомісячного строку з 30 вересня 2021 року, не звільняє роботодавця від забезпечення гарантій щодо працевлаштування позивача та виконання обов`язку, передбаченого частиною другою статті 40 та частиною третьою статті 49-2 КЗпП України.

У відповіді на звернення ОСОБА_1 від 17 лютого 2022 року вих. № 1056/46037 Інститут зазначив, що у період із 30 липня до 30 вересня 2021 року у відповідача були вакантні такі наукові посади, а саме:

провідний науковий співробітник науково-дослідного відділу математичного моделювання і розвитку навчальних технологій науково-дослідного управління проблем розвитку та застосування ВМС;

провідний науковий співробітник науково-дослідного відділу проблем застосування ВМС науково-дослідного управління проблем розвитку та застосування ВМС;

науковий співробітник науково-дослідного відділу наукового супроводження розробки та імплементації оперативних стандартів і процедур науково-дослідного управління проблем розвитку та застосування ВМС;

провідний науковий співробітник науково-дослідного відділу кораблебудування науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки;

начальник лабораторії науково-дослідної лабораторії проблем гідробіоніки та службового використання морських тварин науково-дослідного відділу проблем протимінного, протичовнового, пошуково-рятувального та протипідводнодиверсійного забезпечення і морських гідрометричних досліджень науково-дослідного управління розвитку системи оперативного (бойового) забезпечення ВМС;

науковий співробітник науково-дослідної лабораторії проблем гідробіоніки та службового використання морських тварин науково-дослідного відділу проблем протимінного, протичовнового, пошуково-рятувального та протипідводнодиверсійного забезпечення і морських гідрометричних досліджень науково-дослідного управління розвитку системи оперативного (бойового) забезпечення ВМС;

молодший науковий співробітник науково-дослідної лабораторії проблем гідробіоніки та службового використання морських тварин науково-дослідного відділу проблем протимінного, протичовнового, пошуково-рятувального та протипідводнодиверсійного забезпечення і морських гідрометричних досліджень науково-дослідного управління розвитку системи оперативного (бойового) забезпечення ВМС (дві вакансії);

бібліограф воєнно-наукової бібліотеки групи матеріально-технічного забезпечення підрозділу забезпечення.

Крім того, Інститут посилався на те, що позивачу було роз`яснено, що він має право брати участь у конкурсі на заміщення вакантних наукових посад.

Колегія суддів Верховного Суду критично оцінює твердження відповідача про неможливість надання позивачу пропозицій щодо наявних наукових посад через те, що призначення на них відбувається за конкурсним відбором, оскільки пунктом 11 розділу I Інструкції із заміщення на конкурсній основі вакантних наукових посад у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та наукових установах Міністерства оборони України та Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26 червня 2018 року № 292, передбачено призначення наукового працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду без проведення конкурсу.

Крім того, відповідачем не надано доказів та не спростовано твердження позивача про те, що йому пропонувалися вакантні посади лише у Науково-дослідному центрі Збройних Сил України «Державний океанаріум» як структурному підрозділі Інституту, але посади, які були вакантними загалом в Інституті на час звільнення позивача, ОСОБА_1 не пропонувалися і їх перелік йому не доводився.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звертався до апеляційного суду з клопотанням про витребування у відповідача доказів, які б підтверджували зміни в організації виробництва і праці, а також наявність вакантних в Інституті посад на період його вивільнення.

04 серпня 2022 року Одеський апеляційний суд ухвалою задовольнив клопотання позивача та витребував у Національного університету «Одеська морська академія» докази щодо: зміни штатного розпису на період та скорочення посади ОСОБА_1 ; зміни в організації виробництва та праці; надання ОСОБА_1 пропозицій щодо вакантних посад за період із 10 серпня до 29 вересня 2021 року, а також наявності всіх вакантних посад в Інституті у цей період.

25 серпня 2022 року до Одеського апеляційного суду надійшла відповідь Національного університету «Одеська морська академія» щодо виконання ухвали від 04 серпня 2022 року, в якій відповідач зазначив, що університет не володіє інформацією щодо штатного розпису Інституту, змін в організації виробництва та праці, коли, як та у зв`язку з чим в Інституті відбувалося скорочення тощо. Університет не має ніякого відношення до співробітників Інституту, до його структури, в Університеті відсутні їх внутрішні документи, у тому числі і з кадрових питань.

Відповідач також повідомив суд апеляційної інстанції, що Національний університет «Одеська морська академія» не має можливості виконати ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року та надати докази щодо зміни штатного розпису на період та скорочення посади, яку обіймав позивач, доказів щодо змін в організації виробництва та праці, докази щодо надання позивачу пропозицій вакантних посад, про наявність всіх вакантних посад з 10 серпня до 29 вересня 2021 року. Тобто ухвала апеляційного суду про витребування доказів фактично залишилася невиконаною.

Разом із тим у відзиві на апеляційну скаргу від 13 вересня 2022 року представник відповідача повідомив суд апеляційної інстанції про наявність у Науково-дослідному центрі Збройних Сил України «Державний океанаріум» відповідних вакантних посад, але позивач не виявив бажання взяти участь у конкурсі на їх заміщення.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відповідач, на якому лежить тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, не надав належних та допустимих доказів виконання ним вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, а суди з урахуванням усіх обставин справи неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкових висновків про дотримання роботодавцем порядку звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Приморського районного суду від 02 лютого 2022 року та постанова Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року підлягають скасуванню із постановленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені судові рішення скасувати; позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, скасувати пункт 5 наказу начальника Інституту Військо-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 30 вересня 2021 року № 189 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади та поновити його на попередньо зайнятій посаді.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська морська академія», начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задовольнити частково.

Скасувати пункт 5 наказу начальника Інституту Військо-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 30 вересня 2021 року № 189 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці).

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу розвитку морських озброєнь науково-дослідного управління розвитку озброєння та військової техніки Військово-Морських Сил Науково-дослідного центру Збройних Сил України «Державний океанаріум» Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк