Справа №:755/8876/22
Провадження №: 6/755/526/24
У Х В А Л А

"29" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором, -

В С Т А Н О В И В:

Заявниця, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про відстрочення виконання рішення суду, в якій просить суд: відстрочити виконання додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01.11.2023, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2024 у справі №755/8876/22 щодо стягнення з ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28 000,00 грн. строком на один рік.

Свої вимоги заявниця обґрунтовує тим, що додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01.11.2023, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2024 у справі №755/8876/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 28 000 гривень. Вказала, що звернення до суду було зумовлене захистом найкращих інтересів дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , спричинене в тому числі тим, що ОСОБА_2 здійснював сплату аліментів не у спосіб і не у порядку, визначеному укладеним договором про сплату аліментів. Однак, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.10.2023, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2024 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. У зв`язку із тим, що метою звернення до суду був захист дітей, воєнний стан в Україні, який вимусив її разом з дочкою ОСОБА_4 виїхати за межі України та просити прихистку у Бельгії, матеріальний стан останньої не дає можливості їй виконати у короткі строки вказане судове рішення, оскільки фактично ОСОБА_1 вимушена буде обирати: чи то виконувати рішення суду, чи то утримувати дочку ОСОБА_4 , яка станом на сьогодні навчається у школі, відтак звертається до суду із заявою про відстрочення виконання додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01.11.2023. Зазначила, що у зв`язку із введення воєнного стану на території України разом з неповнолітньою дочкою вимушена була покинути власну домівку, територію України та просити тимчасового захисту та соціальної допомоги у Бельгії. Країна перебування була обрана з урахуванням найкращих інтересів дитини, оскільки ОСОБА_4 до 24.02.2022 навчалась в загальному закладі середньої освіти - спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 49 з поглибленим вивченням французької мови, у білінгвальному класі. Тому, була обрана франкомовна країна, з метою комфортного пристосування ОСОБА_4 до нових умов та подальшого розвитку її здібностей. ОСОБА_4 вступила до місцевої державної школи у Бельгії, семінарії Флореф . Оскільки воєнний стан в Україні триває, як і ракетні атаки на місто Київ, в інтересах ОСОБА_4 було вирішити продовжити навчання в Бельгії, щоб гарантувати їй безпеку та стабільність. Наразі ОСОБА_4 останній рік навчається у школі, і в майбутньому постане вибір вищої освіти. В Україні ОСОБА_4 мала б вступати до ВНЗ у 2023/2024 навчальному році, однак у зв`язку з дистанційним навчанням в українській школі, очним навчанням у бельгійській школі, воєнним станом, ракетними атаками, повітряними тривогами, було прийнято рішення не вступати до ВНЗ в Україні, а спочатку закінчити середню освіту у Бельгії. Навчальний заклад, в якому ОСОБА_4 отримує освіту у Бельгії, не являється приватним закладом. Це державний навчальний заклад, обраний за місцем проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . Середня освіта для дітей у Бельгії є обов`язковою. Власне, навчання здійснюється на безоплатній основі. Платними є супутні послуги та проживання у школі-інтернаті. Батько дитини самоусунувся від виховання дочки, ніякої активної участі у вихованні та навчанні ОСОБА_4 не приймає. ОСОБА_4 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цього часу ОСОБА_2 припинив сплату аліментів на ОСОБА_4 , відповідно до умов договору про сплату аліментів на дітей, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1425. Наразі ОСОБА_2 добровільно не приймає участь в утриманні повнолітньої доньки, яка продовжує навчання в школі, та відмовився добровільно приймати участь у додаткових витратах на ОСОБА_4 . Вказала, що одноособово утримує доньку, яка продовжує навчання у школі, та несе усі витрати, в тому числі і ті, які пов`язані із перебуванням доньки у школі, що значно вплинуло на її майновий стан. Зазначила, що ще не має можливості працювати у Бельгії за спеціальністю, оскільки вийшла затримка у процедурі нострифікації (визнання дипломів), виданих в Україні, у зв`язку з чим була вимушена звертатись до суду із заявою про встановлення факту навчання для отримання дублікату диплому, який може бути апостильований і визнаний в Бельгії. В Україні за 2023 рік доходів не отримала. Проживання за межами України та неможливість працювати за спеціальністю в Бельгії, відсутність доходів в Україні, і одноосібне утримання доньки, яка продовжує навчання, погіршило її майновий стан, що істотно ускладнює виконання рішення. Відтак, у зв`язку із значним погіршенням матеріального стану, спричиненого повномасштабною збройною агресією проти України російської федерації, перебуванням в іншій країні на умовах тимчасового захисту разом з дочкою, яка продовжує навчання у школі, в період воєнного стану не має можливості вчасно виконати рішення суду у справі 755/8876/22 та сплатити на користь ОСОБА_2 28 000,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - Рожина О.Г. вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити. Додатково пояснила суду, що позивач звертається до суду із даною заявою у порядку ст. 435 ЦПК України. Вказала, що позивач разом із донькою отримали у Бельгії тимчасовий захист, у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні. Так, на утриманні заявниці перебуває донька, яка навчається. Заявниця перебуває у Бельгії, вивчає мову з метою працевлаштування. Вже тривалий час проводиться нострифікація диплому ОСОБА_1 . У заявниці є майно, але продавати його з метою сплати коштів є недоцільним, оскільки позбавить житла ОСОБА_1 і дитину в Україні. Вказала, що заявниця у Бельгії отримує соціальну допомогу, проте її розмір їй невідомий. Зазначила, що при вирішенні заяви слід ураховувати дію воєнного стану в Україні. Також, ОСОБА_1 не набула статусу сторони виконавчого провадження у межах даної цивільної справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 у задоволенні заяви просила відмовити, посилаючись на подані письмові пояснення. Заперечуючи посилалась на те, що заява про відстрочення виконання рішення суду адвоката Рожиної О.Г. подана не в порядку ст. 435 ЦПК України, оскільки виконавчі листи на виконання вимог рішення додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києві від 01.11.2023 не були пред`явлені до виконання станом на дату подачі заяви представника ОСОБА_1 . При цьому, питання про відстрочку або розстрочку виконання може вирішуватися судом у порядку статті 267 ЦПК України або після відкриття виконавчого провадження. Адвокат Рожина О.Г. не посилалась у своїй заяві на положення ст. 267 ЦПК України, в той час як керувалась виключно положеннями ст. 435 ЦПК України (розділу ЦПК України, що стосується виконання судових рішень), тобто представник ОСОБА_1 не набула процесуального права на подачу відповідної заяви про відстрочення виконання судового рішення, оскільки самі судові рішення не пред`явлені до виконання, а виконавчі провадження за ними не відкриті. Зауважила, що відсутня вина відповідача ОСОБА_2 у виникненні спору, оскільки ОСОБА_2 не був ініціатором укладення договору про сплату аліментів на дітей, а саме позивач, що не заперечувалось стороною позивача під час розгляду справи, ні ОСОБА_2 був ініціатором звернення до суду із позовом про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором, ні ОСОБА_2 затягував розгляд справи, а за результатами розгляду справи в суді першої інстанції відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції підтримав позицію суду першої інстанції та залишив рішення суду від 16.10.2023 та додаткове рішення від 01.11.2023 без змін. Також, позивачем не доведено як існування тяжкого захворювання її самої або членів її сім`ї, так і її скрутного матеріального становища. Так, фактів наявності тяжкого захворювання позивача або членів її сім`ї матеріали справи не містять. В частині матеріального стану позивач зауважує, що безпосередньо у позивача відсутній дохід в Україні. Також позивач зауважує, що перебуває разом з донькою у Бельгії у статусі осіб, які потребують тимчасового захисту та соціальної допомоги у Бельгії та надає суду копії посвідок на проживання позивача та доньки сторін, однак наявність такого статусу передбачає надання Бельгією відповідної соціальної допомоги. До заяви не долучено інформації про отримуваний позивачем дохід за межами України. Процедура підтвердження диплому не впливає на можливість працевлаштування позивача не за спеціальністю. Також, остання вказувала на неможливість виконання судового рішення наразі, оскільки на її перебуванні перебуває спільна з відповідачем донька, однак заява не містить доказів на підтвердження такого, проте із відкритих джерел відомо, що навчання у Бельгії для ОСОБА_4 надається на безоплатній основі. Зрозумілих пояснень чому повнолітня донька сторін по справі проживає у Бельгії не разом з матір`ю, а у школі-інтернаті, ні відповідачу, ні суду позивач не наводить. Доказів щодо утримання доньки станом на день подачі заяв про відстрочення виконання рішення суду (навіть станом на 2024 рік), які унеможливлювати б виконання позивачем рішення суду, надано не було. Факт утримання повнолітньої доньки сторін не звільняє позивача від виконання зобов`язань (зокрема, фінансових в частині виконання додаткового рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.11.2023). При цьому, в рамках інших правовідносин між сторін, в примусовому порядку з позивача на користь відповідача стягнуто понад 11 362,00 грн. судових витрат та судового збору у зв`язку з виконанням виконавчих листів, виданих Дніпровським районним судом м. Києва. Крім того, з позивача були стягнути витрати виконавчого провадження, що підтверджує, що позивач має кошти, з яких у примусовому порядку можуть бути стягнуті кошти. Попри посилань заявниці на скрутний матеріальний стан остання виїздила за межі Бельгії та мала нагоду подорожувати, на що вказують її соціальні мережі. ОСОБА_1 працювала ріелтором і має можливість, враховуючи її рід діяльності, здавати в оренду наявне в Києві житло (трикімнатну квартиру). Попри введений воєнний стан, в Києві високий рівень потреби у оренді житлової нерухомості. Таким чином, враховуючи викладене, заявниця не довела належними та допустимими доказами обставин, які мають характер особливих або виняткових та які б давали підстави для відстрочки виконання рішення суду відповідно до поданих стороною позивача заяв про відстрочення виконання рішення суду у справі №755/8876/22 від 21.03.2024 та від 02.04.2024. Стороною позивача не наведено достатніх, належних та обґрунтованих перешкод, які унеможливлюють або ускладнюють виконання рішення. Отже, відсутні підстави для розстрочення рішення суду, так само як і відсутнє будь-яке підтвердження чи наміри позивача виконати рішення добровільно. Факт надання відстрочки виконання рішення суду створить занадто та безпідставно привілейовані умови для позивача, оскільки поведінка ОСОБА_1 є недобросовісною і свідчить про зловживання процесуальним правом на звернення до суду.

Інші учасники у справі у судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду заяви повідомлялися судом належним чином.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши подану заяву, дослідивши матеріали справи, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить наступного.

Як убачається з матеріалів справи, у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №755/8876/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.10.2023 в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором, відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01.11.2023 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 28 000 (двадцять вісім тисяч) гривень.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2024 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рожиної Олени Григорівни залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2023 та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.11.2023 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 02.05.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рожини Олени Григорівни, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16.10.2023, додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01.11.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 13.03.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором.

Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживають у комуні Намюр, Бельгія, що підтверджується їх посвідками на тимчасове проживання.

ОСОБА_1 відвідує курси французької мови при Інституті соціальної освіти Французької громади Намюр.

Згідно рахунку-фактури № 23/3154 від 12.10.2023, в рамках навчання та поза межами навчання ОСОБА_4 витрати у загальному складають 1 706,15 євро.

Згідно відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, ОСОБА_1 , у 2022, 2023 доходів та виплат не отримувала, податки не відраховувались.

Інших доказів на підтвердження вимог заяви не долучено.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим цивільним судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 435 ЦПК, ця стаття не вимагає. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Рішенням Суду у справі Глоба проти України № 15729/07 від 05.07.2012 суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення.

Отже, питання щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися цивільними судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 796/43/2018.

В постанові від 06.12.2019 у справі № 2а/0570/6531/2011, постанові від 30.01.2020 у справі № 819/150/17 Верховний Суд навів висновок, що відстрочення в розумінні зазначеної норми закону є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається адміністративним судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке.

Водночас обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.06.2021 у справі № 9901/598/19, який згідно положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин.

Заявниця у поданій заяві посилалася на те, що у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні вимушено отримала тимчасовий захист у Бельгії, де проживає разом із донькою - ОСОБА_4 , яка перебуває на її повному матеріальному утриманні, при цьому остання має тяжкий матеріальний стан, відтак позбавлена можливості у короткі строки виконати судове рішення щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників. Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Судом встановлено, що заявниця дійсно разом із донькою проживає у Бельгії, де останні отримали тимчасовий захист. ОСОБА_4 відвідує курси французької мови, а ОСОБА_4 навчається у семінарії. Упродовж 2022-2023 ОСОБА_1 доходів в Україні не отримувала.

В той же час, ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження існування обставин, які унеможливлюють або істотно ускладнюють виконання рішення суду від 01.11.2023. Наведені до суду обставини зводяться до оплати витрат, пов`язаних із навчанням доньки, проте не свідчать про обставини, які істотно ускладнюють чи унеможливлюють виконання рішення суду. Також, зазначений спір ініційований заявницею, відтак остання мала передбачати реальні наслідки, пов`язані із ініційованим нею судовим спором. Крім того, суд бере до уваги ті обставини, що зазначене рішення суду не перебуває на примусовому виконанні. Остання також не довела суду свого скрутного матеріального становища, проте надала до суду докази на підтвердження витрат на навчання доньки, що не свідчить про скрутне матеріальне становища останньої. Ба більше, остання не подала до суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що остання не має доходу у Бельгії та позбавлена можливості виконати судове рішення.

Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності з позиції належності та допустимості, враховуючи, що заява ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду, не містить законних та обґрунтованих підстав для відстрочення виконання рішення, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором, задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив із такого.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 143 ЦПК України).

Згідно додаткової угоди № 3 від 16.04.2024 до договору № 37 від 28.07.2021, укладеної між ОСОБА_2 та АО «Чучковських», акту-рахунку АО «Чучковських» № 3 від 16.04.2024, адвокатським об`єднання були воконані, а клієнтом прийняті роботи в межах цивільної справи № 755/8876/22 на суму 12 000,00 грн.

У розрізі наведеного, беручи до уваги загальні положення цивільного процесуального законодавства, суд дійшов висновку про те, що понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу були неминучими, а такі витрати безпосередньо пов`язані із розглядом у порядку виконання судового рішення заяви про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором, відтак ОСОБА_2 користуючись гарантованим Конституцією України правом на професійну правничу допомогу, беручи до уваги принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, поніс судові витрати, які були неминучими для останнього, тому управі вимагати їх відшкодування.

Таким чином, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000, 00 грн. з ОСОБА_1 є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. ст. 16, 81, 133, 137, 141, 260, 263, 354, 435 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про тлумачення договору про сплату аліментів на дітей та стягнення заборгованості з аліментів за договором - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 06.05.2024.

Суддя: