Справа № 758/2220/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К. С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заремба Олена Віталіївна, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у якому просить визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О. В. 03 вересня 2021 року та зареєстрований у реєстрі за № 593, від імені ОСОБА_4 .

В обґрунтування позову покликається на те, що ОСОБА_4 була матір`ю позивача. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. Після її смерті відкрилась спадщина спадкове майно. Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак дізналась що померла заповіла усе свою майно батьку та брату на підставі оспорюваного заповіту. Наводить аргументи про те, що померла не могла усвідомлювати свої дії під час укладення заповіту, адже перебувала у закладі охорони здоров`я. У відповідності до вимог ЦК України просить позов задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позов. Наводить аргумент про те, що ОСОБА_4 склала заповіт та заповіла усе своє майно на ім`я батька та сина. Під час укладення заповіту померла усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом у закладі охорони здоров`я. Просить у позові відмовити.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею у справі визначено Головчака М. М .

Ухвалою суду від 21.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

26.01.2024 у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Якимець О.І.

29 січня 2024 року ухвалою судді рприйнято до розгляду позовнку заяву за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

06 березня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

03 квітня 2024 року ухвалою суду провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , треті особи: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заремба Олена Віталіївна, про визнання заповіту недійсним, в частині позовних вимог до ОСОБА_7 закрито.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою неодноразово подано до суду заяви про розгляд справи у відсутності їх представника.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечив проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов.

У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце судового засідання. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи та спадкові справи № 761/2021 та № 24/2022, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

ОСОБА_8 є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_4 / том 1 а.с. 13, 14/.

Суд установив, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією повторного свідоцтва про смерть / том 1 а.с. 11/.

Внаслідок її смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшло спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , син померлої, та ОСОБА_7 , чоловік померлої, звернулись із заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 / том 1 а.с. 134/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , як дочка померлої, звернулась із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_4 /том 1 а.с. 6/.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось заповіла в рівних частках кожному: чоловіку ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Крім того ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , усунула від права на спадкування. Особу ОСОБА_4 установлено та дієздатність перевірено. У зв`язку із станом здоров`я заповідача, заповіт посвідчено за адресою - місто Київ, вулиця Харківське шосе, будинок № 121 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О. В. Зарембою та зареєстровано у реєстрі за № 593 / том 1 а.с. 137/.

ОСОБА_3 вважає такий заповіт вчинений поза волею матері, під час його укладення вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати, адже перебувала за станом здоров`я у закладі охорони здоров`я, а отже така дія не відповідала її волевиявленню з обставин, які не залежали від неї, а тому просить визнати такий правочин недійсним.

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст. ст. 1218, 1220, 1221 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ст. ст. 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ст. 1235 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України).

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Суд установив, за змістом оспорюваного заповіту, убачається, що ОСОБА_4 попередньо ознайомлена з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлює природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психологічного не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, зробила розпорядження на випадок свої сперті щодо усього належного їй майна. Також у заповіті вказано, що: «Цей заповіт на прохання заповідача з його слів записано нотаріусом об 13 годині 30 хвилин за адресою - місто Київ, вулиця харківське шосе, 121 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитано заповідачем вголос, підписаний власноручно у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких залишається на зберігання у справах нотаріуса, а другий, викладений а спеціальному бланку нотаріальних документів, видається мені, заповідачу / том 1 а.с. 137/.

ОСОБА_10 наводить аргументи про те, що складання заповіту не було вільним та не відповідало волі матері, адже вчинено останньою під час захворювання та перебуванян у закладі охорони здоров`я, що вплинуло на усвідомлення нею своїх дій та керування ними.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ст. 1257 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Суд установив, що оспорюваний заповіт містить власноручний напис заповідача «Заповіт мною прочитано вголос, відповідає моїй волі та підписано власноруч. Підпис вчинено власноручно ОСОБА_4 / том 1 а.с. 137/.

Суд установив, що на момент укладення заповіту ОСОБА_4 дійсно перебувала у закладі охорони здоров`я за станом здоров`я, де був згодом посвідчений оспорюваний заповіт, що підтверджено доказами, які містяться у матеріалах справи та не оспорюються сторонами, а тому приймаються судом до уваги.

Із поданої медичної документації суд установив, що з 26 серпня 2021 року по 28 серпня 2021 року ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні у Київській міській клінічній лікарні № 1 та була переведена у профільне відділення цього закладу /а.с. 39-40/.

Відповідно до результатами аналізу у ОСОБА_4 27 серпня 2021 року виявлено SARS-CoV-2. 28.08.2021 об 19год. 45 хв. хворій ОСОБА_4 рекомендовано перевід в КМКЛ № 1 в профільне відділення /том 1 а.с. 82-85/.

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 14831 ОСОБА_4 з 28 серпня 2021 року по 10 вересня 2021 року перебувала на лікуванні у терапевтичному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 1 (місцезнаходження - місто Київ, вулиця Харківське шосе,121) /том 1 а.с. 32-38, 45-66/.

Із лікарської документації установлено, що у день укладення заповіту 03 вересня 2021 року стан хворої ОСОБА_4 без серцевої динаміки. Середній ступінь тяжкості. В свідомості, контактна, задишка при ході, скарги на загальну слабкість набряк нижніх кінцівок, втомлюваність. Лікування згідно з листа призначення. В цей день ОСОБА_4 давала добровільну згоду на проведення гемотрансфузії, засвідчивши це власним підписом /том 1 а.с. 46, 49, 60/

Отже суд не установив із поданих медичних документів стійкий розлад здоров`я ОСОБА_4 на момент укладення заповіту, що могла б вплинути не усвідомлення нею своїх дій та (або) на керування ними.

Ухвалою суду від 09 листопада 2022 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Експертизу доручено провести Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». Оплату експертизи покладено на позивача ОСОБА_3 /том 1 а.с. 243-244/.

Відповідно до листа Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» від 15.11.2023 № 04-05/2350 ухвалу суду від 09.11.2020 повернуто до суду без виконання у зв`язку із несплатою вказаної експертизи /том 1 а.с. 248/.

Будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачами не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що заповіт був підписаний не померлою, не доведено аргументи недійсності правочину саме те, що ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати та відсутності волі померлої на вчинення оспорюваного правочину, а відтак, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, а тому позові необхідно відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачами судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заремба Олена Віталіївна, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повне судове рішення складено 06 травня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець