Справа № 505/200/22
Провадження № 2/505/655/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.03.2024 року м.Подільськ Одеської області

Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді Павловської Г.В.,

при секретарі судового засідання Киларь Н.А,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Івасишина В.П.

представника відповідача адвоката Миргородової О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи і стягнення середньої заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

До Котовського міськрайонного суду Одеської області звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи і стягнення середньої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 08.09.2008 р. працює в AT «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Подільськ» Регіональної філії «Одеська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою.

20 грудня 2021 року наказом начальника Виробничого підрозділу локомотивне депо Подільськ № 689/ос, його слюсаря з ремонту рухомого складу цеху з ремонту колісних пар було відсторонено від роботи у зв`язку з нездійсненням профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Відсторонення від роботи здійснено до видання наказу про допуск до роботи. На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювалось. Наказ видано на підставі акту від 14.12.2021 року № 365.

З даним наказом про відсторонення він категорично не згоден та вважає його протиправним.

Так, в якості підстави видання Наказу № 689/ос від 20.12.21 року зазначено Акт від 14.12.2021 р. № 365. Проте йому було видано тільки Акт без номеру від 16.12.2021 року, відповідно до якого його було повідомлено, що у випадку відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 буде здійснено відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Крім того, що дата складання Акту б/н не співпадає з датою Акту, яка зазначена в Наказі, в самому Акті не зазначено, який саме факт було встановлено: чи відмова від проходження обов`язкового профілактичного щеплення, або ухилення від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

В Акті б/н від 16.12.2021 р. мова йде про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Проте, відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, може встановлювати лише перелік професій, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших інфекційних хвороб ніж ті, що зазначені в ч.І ст.12 закону, проте порядок відсторонення працівників, які відмовляються або ухиляються від таких профілактичних щеплень має бути визначено безпосередньо ЗАКОНОМ, а не підзаконним нормативно-правовим актом.

Крім того, Наказом міністерства охорони здоров`я України від ЗО липня 2020 року N 1726 затверджено Перелік інфекційних хвороб, що підлягають реєстрації. Відповідно до зазначеного Переліку, всі інфекційні хвороби поділяються на 3 групи та зазначено яка інфекційна хвороба до якої групи належить (належність до групи визначає тяжкість захворювання та необхідні заходи епідеміологічного нагляду). І тільки хвороба, яка викликана вірусом COVID-19 не віднесена до жодної з груп інфекційних захворювань. Тобто МОЗУ не може визначити ступінь тяжкості даного захворювання, проте видає безпідставні накази щодо обов`язкового щеплення проти нього.

Позивач зазначив, що діючими Законами України не передбачено випадку відсторонення від роботи у випадку не здійснення щеплення від COVID-19 та не надано право керівникам підприємств, установ видання наказу про відсторонення від роботи у зв`язку з нездійсненням щеплення.

Вважає, що обмеження щодо можливості працювати у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 не можуть прийматися підзаконними актами, якими є постанови КМУ та Накази МОЗ України, на виконання яких і видано Наказ про відсторонення його від роботи.

Позивач також вказує, що у Резолюції №2361 (2021) Парламентська Асамблея Ради Європи, закликає та рекомендує інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою і ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску на вакцинацію, якщо вони цього не хочуть, а також забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинацію.

Також, в описі будь-якої з вакцин, яка міститься на офіційному сайті ВООЗ, зазначено, що вакцини проти COVID-19 забезпечують захист від тяжкого перебігу захворювання, госпіталізації та смерті. Але вони не захищають від передачі та подальшого розповсюдження цього вірусу.

Таким чином позивач вважає, що наказ № 689/ос від 20.12.2021 про відсторонення його від роботи є незаконним.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час незаконного відсторонення від роботи.

Відповідно довідки про середню заробітну плату він працює слюсарем з ремонту рухомого складу 4 розряду Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Подільськ» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та його середньоденна заробітна плата становить за грудень 2021 р.- 67.53 грн., листопад 2021 р. 74.49. грн., жовтень 2021 76,40 грн.

З урахуванням того, що його незаконно відсторонено від роботи то на підставі ст.. 235 КЗпП з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період з 20.12.2021 року по дату винесення наказу про допуск його на роботу.

На підставі викладеного позивач ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника виробничого підрозділу локомотивне депо Подільськ «Регіональної філії «Одеська залізниця» AT «Укрзалізниця» № 689/ос від 20.12.2021 року про відсторонення його, слюсаря з ремонту рухомого складу цеху з ремонту колісних пар від роботи, у зв`язку з нездійсненням профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2. Видати наказ про допуск його до роботи і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час незаконного відсторонення від роботи, а саме: з 20.12.2021 року по дату винесення наказу про допуск його на роботу в сумі 285 332,50 грн. Стягнути з відповідача на його користь суму фактично понесених судових витрат.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03.03.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.

Відповідач, АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» через канцелярію Котовського міськрайонного суду Одеської області надав відзив на позовну заяву та просив враховуючи воєнний стан на території України поновити строк подання відзиву, закрити провадження у справі в частині скасування наказу від 20.12.2021 року №689/ос. У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» відмовити у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Зазначив, що 26.11.2021 відповідач повідомив позивача про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та ознайомив з переліком нормативно-правових актів, які встановлюють обов`язковість такого щеплення, про що свідчить підпис Позивача у листі-ознайомленні.

14.12.2021 позивачу було запропоновано надати на адресу відповіді документи, що підтверджують здійснення вакцинації проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданий закладом охорони здоров`я. Позивачем такі документи надано не було, про що було складено відповідний акт від 14.12.2021 № 365.

20.12.2021 відповідачем видано оскаржуваний наказ № 689/ос, яким відсторонено позивача від роботи. Вказаний наказ виданий відповідно до ст.4 Кодексу законів про працю України, ч.2ст.12 Заков України "Про захист населення від інфекційних хвороб", наказу Міністерств охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, постанов Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236.

Позивач з оскаржуваним наказом ознайомлений 20.12.2021, про що свідчив підпис позивача в наказі.

Вказав, що ч.1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

-відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

-в інших випадках, передбачених законодавством.

За змістом ч.2 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, зазначеним Законом чітко визначено, що професії, для яких є обов`язковим щеплення проти інших відповідних інфекційних хвороб може бути затверджено визначеним чинним законодавством органом.

Згідно із затвердженим постановою КМУ від 25 березня 2015 № 267 Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ України).

Наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393 затверджено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (затверджений наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153), доповнено зазначений перелік пунктами 4-6 та включено, зокрема, працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2015 № 83. Наказ № 2393 зареєстровано Міністерством юстиції-України 08.11.2021 за № 1452/37074. Наказ № 2393 набрав законної сили 09.12.2021.

Зазначеним наказом № 2393 визначено, що працівники перелічених професій, виробництв та організацій підлягають обов`язковим профілактичним щепленням саме проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до постанови КМУ від 04.03.2015 № 83 до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави в транспортній галузі включено, в тому числі, Акціонерне товариство "Українська залізниця" ().

Відповідно до наказу від 09.02.2012 № 57/ос позивача призначено на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розряду структурного підрозділу Локомотивне депо Котовськ Одеської залізниці (внаслідок реорганізації підприємств залізничного транспорту - виробничий підрозділ служби локомотивного господарства Локомотивне депо Подільськ регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця"), на якій він працює на теперішній час. Тобто позивач є працівником, який відповідно до наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 підлягав, на момент прийняття оскаржуваного наказу, обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19.

Постановою КМУ від 20.10.2021 № 1096 доповнено пунктом 41-6 постанову КМУ від 09.12.2020 № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та зобов`язано керівників державної служби, керівників підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID- 19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

В даному випадку постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236 не змінює встановлений п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" порядок відсторонення від роботи в даному випадку, а як окрема норма чинного законодавства додатково встановлює обов`язок підприємств, установ та організацій відсторонювати працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не мають абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень. Саме відповідно до зазначених вище норм чинного законодавства, керуючись ст. 46 КЗпП України, відповідачем здійснено відсторонення позивача від роботи.

Враховуючи зазначене вище, оскільки, на момент видання оскаржуваного наказу від 20.12.2021 № 689/ос, відповідач мав визначений законом обов`язок щодо відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не мають абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень огляду на встановлений в країні карантин, а також на те, що позивачем не було надано на адресу відповідача (як і на адресу суду) жодних документів, що б підтверджували здійснення щеплення однією або двома дозами вакцини або наявність медичних абсолютних протипоказань щодо таких щеплень, вважає спірний наказ законним та таким, що виданий з дотриманням норм чинного на той момент законодавства, а дії позивача та викладені ним в позовній заяві висновки такими, що підтверджують відмову (ухилення) від вакцинації.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначив наступне.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, ті загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Аналогічної думки дійшов Івано-Франківський апеляційний суд у своїй постанові від 16.02.2022 по справі № 344/18565/21.

Таким чином представник відповідача вважає, що роботодавець правомірно прийняв рішення тимчасове відсторонення від роботи позивача без збереження заробітної плати з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Крім того, розрахунок середнього заробітку, здійснений позивачем у позові таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, а також наявній судовій практиці з цих питань. Розрахунок здійснено з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ 08.02.1995 № 100.

Середньогодинна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до вимог порядку № 100, становить 65,73 грн.

Отже, вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданою та такою, що не порушує статтю 8 Конвенції і у спірних правовідносинах відсутнє порушення права позивача на працю, визначеного ст.43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, а трудовий договір не припинений. Обмеження позивача правомірним та відповідає пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Тому, враховуючи встановлений державою на момент видання спірного наказу обов`язок відповідача щодо відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COV1D-19 та передбачену ст. 44-3 КУпАГІ відповідальність відповідача, керуючись нормами чинного законодавства та існуючою судовою практикою та практикою ЄСПЛ, вважає, що наказ від 20.12.2021 № 689/ос виданий з дотриманням норм чинного, на момент видання наказу, законодавства, а в діях відповідача відсутнє порушення прав позивача.

Представник відповідача АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» - адвокат Миргородова О Ю. за вх.№ 6262 від 11.05.2023 року надала суду додаткові пояснення з урахуванням висновків, викладених в постанові Великої палати Верховного Суду від 14.12.2022 року.

Зазначила, що 14.12.2022 Великою Палатою Верховного Суду винесено постанову у справі № 130/3548/21 за зразковою справою з метою формування єдиної правової позиції у питаннях щодо законності відсторонення невакцинованих працівників.

Так, пунктом 11.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 визначено, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Пунктом 14.9 постанови визначено, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясувати наявність наведених вище та інших факторів.

Позивач працює на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розряду колісного цеху виробничого підрозділу служби локомотивного господарства Локомотивне депо Подільськ регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця".

Робочий день позивача починається о 8.00 год. та закінчується о 20.00 год. Перед початком робочої зміни приблизно о 07.45 год. Позивач щоденно переодягається в спеціальний одяг у спеціально відведеній роздягальні, де він має окрему залізну шафу, як і інші робітники депо. Щоденно по графіку з 7.30 год. до 8.30 год. та з 19.00.год. до 20.30. год. Зазначеними шафами користуються (переодягаються перед зміною та після зміни) в середньому 200-300 працівників депо одночасно

О 08.00 годин починається щоденна планова нарада працівників колісного цеху, під час якої присутні одночасно в середньому 28 працівників депо (23 працівники колісного цеху депо, 5 працівників підшипникового відділення депо, майстер та бригадир депо). На нараді проводяться інструктажі з охорони праці та технічні навчання.

Отримавши завдання на зміну позивач приступає до виконання робочого завдання. За час зміни всі працівники знаходяться в загальному приміщенні цеху. В обідню перерву працівники обідають в загальному приміщенні прийому їжі колісного цеху, тобто одночасно в середньому 28 осіб. Крім цього, за час зміни по виробничій необхідності для виконання загальних завдань депо працівники колісного цеху взаємодіють з працівниками інших цехів депо, які приходять в колісний цех.

О 20.00 год., після закінчення робочої зміни, працівники всіх цехів депо (по зміні в середньому 200-300 чоловік) користуються душовою Локомотивного депо Подільськ, яка працює з 20.00 до 20.30.год. Протягом роботи позивач як і інші працівники депо проходить перевірку знань з питань охорони праці комісією в депо.

Враховуючи, що особливість роботи позивача як монтера колії зумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема, дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може (протилежного позивач під час розгляду справи не довів), тому АТ "Українська залізниця" правомірно було змушене ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи.

Ухвалою суду від 19.03.2024 року у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Івасишина В.П. про долучення розрахунку заборгованості та визнання його доказом відмовлено.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Івасишин В.П. підтримали позовні вимоги у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» - адвокат Миргородова О.Ю. просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.09.2008 року працює слюсарем з ремонту рухомого складу, з 09.02.2012 року відповідно до наказу №57/ос позивача призначено на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розряду структурного підрозділу Локомотивне депо Котовськ Одеської залізниці, на якій він працює по теперішній час, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1

20 грудня 2021 року наказом начальника Виробничого підрозділу локомотивне депо Подільськ № 689/ос, ОСОБА_1 , слюсаря з ремонт рухомого складу цеху з ремонту колісних пар було відсторонено від роботи у зв`язку з нездійсненням профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої короновірусом SARS-CoV-2 без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19 (форма № 028/1/0). Підстава видання наказу: ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153, п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236.

З таким наказом позивач був ознайомлений 20.12.2021 року, про що свідчить його підпис.

Позивач ОСОБА_1 не надав до виробничого підрозділу служби локомотивного господарства локомотивне депо Подільськ регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» документ, який підтверджує вакцинацію проти СОVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, про що було складено акт від 14.12.2021 року №365.

Відповідно до вказаного акту до позивача доведено інформацію про правові наслідки відмови або відхилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ з 20.122021 року до усунення причин, які зумовили таке відсторонення; про те, що він буде допущений до роботи за умови пред`явлення ним документа, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцин, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Згідно довідки про доходи №4 від 14.01.2022 року ОСОБА_1 дійсно працює у АТ «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Подільськ» Регіональної філії «Одеська залізниця АТ «Укрзалізниця» та загальна сума доходу за період з січня 2021 р. по грудень 2021 року становить 137308, 75 грн.

Згідно довідки, наданою представником відповідача до відзиву на позовну заяву №ТЧ-2-06/1121 від 27.05.2022 року, виданою виробничим підрозділом локомотивне депо «Подільськ» середня заробітна плата ОСОБА_1 станом на момент відсторонення складає: середньомісячна 11413,03 грн., середньогодинна 67, 53 грн.

Згідно копії наказу, наданого представником відповідача до відзиву на позовну заяву № 205/ОС від 04.03.2022 року, виданого начальником депо ОСОБА_2 , слюсаря з ремонту рухомого складу з 06.03.2022 року допущено до роботи до завершення воєнного стану в Україні.

Згідно доказів, наданих представником відповідача до додаткових пояснень, а саме робочої інструкції слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розрядку, журналу реєстрації інтсруктажів з питань охорони праці на робочому місці, протоколу № 656 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці від 15.12.2021 року вбачається, що крім позивача присутні і інші працівники одночасно.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

З аналізу ст.46 КЗпП України суд дійшов висновку про те, що законодавець у диспозиції виклав норму таким чином, що власник або уповноважений ним орган вправі відсторонити працівника від роботи і в інших випадках, визначених законодавством.

До інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Згідно з п.п. а, б ст. 10 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

В свою чергу, поняття законодавства є ширшим поняття закону і включає в себе, в тому числі, й підзаконні нормативно-правові акти.

Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким органом, відповідно до Постанови КМУ №267 від 25.03.2015р. «Про затвердження Положення про Міністерство охорони здоров`я України» визначено Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами від 01.11.2021 № 2393 затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі, підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою КМУ від 04.03.2015 № 83.

Наказом МОЗ від 25.02.2020 № 521 Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19.07.1995 № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, зокрема і працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83.

Відповідно до за значеного Переліку Акціонерне товариство «Українська залізниця ()» входить до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Отже, дія наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (із змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393) розповсюджується на працівників АТ «Українська залізниця» та всіх підпорядкованих йому підрозділів.

Як вбачається з наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070 ).

Наказ МОЗ від 04 жовтня 2021 року №2153 пройшов державну реєстрацію Міністерством юстиції України.

Згідно п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Вищевказаний наказ МОЗ пройшов необхідну процедуру реєстрації та введення його в дію, тому даний нормативний документ відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції про право на повагу до приватного і сімейного життя, та практиці Європейського суду з прав людини, а відтак його вимоги є обов`язковими для виконання усіма фізичними та юридичними особами, які підпадають під його дію.

Таким чином, право не проходити вакцинування від COVID-19 мають лише ті працівники, у яких наявні протипоказання до проведення цих щеплень, що може встановлювати сімейний або лікуючий лікар, надавши відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування щеплення через COVID-19 в анамнезі. Якщо особа має протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості ця особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Календар профілактичних щеплень передбачає проведення щеплень від захворювань, починаючи з дня народження людини до досягнення певного віку, які є обов`язковими для всього населення.

Гостра респіраторна хвороба Covid-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2 стала актуальною в України нещодавно та обов`язкові щеплення для запобіганню її поширенню встановлено лише для окремих категорій (професій) працівників, а не для всіх громадян та не пов`язане з досягненням певного віку. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, які не включені до календаря щеплень, що і встановлено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, відтак суд вважає безпідставним посилання позивача на відсутність щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 в календарі профілактичних щеплень в Україні, які є обов`язковими.

Суд зауважує, що позивач доказів наявності у нього протипоказань до щеплення від COVID-19, на час винесення відповідачем оспорюваного наказу, суду не надав.

Суд також зазначає, що у законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими у демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява N 47621/13) наголосив: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N N 28859/11і 28473/12, § 167, 15.112016, з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів такі аргументи (п. 272): «що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання, національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Щодо доводів позивача знов ж таки про порушення прав на працю, як такого, що відмовився від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п. 306): «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком рішення особи свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові від 14.12.2022 року, ухваленій у справі № 130/3548/21, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, щовідсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Пунктом 14.9 постанови визначено, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясувати наявність наведених вище та інших факторів.

В своїй постанові від 26.04.2023 по справі № 146/1911/21 Верховний Суд зазначає, що "…В оцінці правомірності відсторонення позивача від роботи за встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд врахував, що держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності. Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя. Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що особливість роботи позивача як монтера колії зумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню.

З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновлюється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), Верховний Суд не встановив порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України..."

В постанові від 22.03.2023 по справі № 472/5/22 Верховний Суд зазначає, що "… Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), Верховний Суд погоджується, що відсторонення позивача відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці,а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих. Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, Верховний Суд виснував, що таке індивідуальне обмеження,а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19…"

Постановою КМУ № 1236 від 9 грудня 2020 р. «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» саме на керівників державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій покладено обов`язок забезпечити:

-контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 р. № 2153. (пп.1п.41-6)

-відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.(пп.2п.41-6).

Разом з тим, відповідно до пп. 3 п.41-6 Постанови № 1236 на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відтак, суд встановиши всі обставини справи, дійшов до переконання, що відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки був зобов`язаний діяти саме у такий спосіб відповідно до вище наведених нормативноправових актів чинного законодавства України, а не діяв на власний розсуд.

В іншому разі, тобто у разі, якщо поведінка роботодавця суперечила б вимогам законодавства, керівник підпадав би під дію ст.44-3 КУпАП, якою передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.

Отже, відсторонення від роботи працівників через їх відмову або ухилення від проходження вакцинації від короно вірусної хвороби COVID-19 на термін до усунення причин такого відсторонення та ненаданням відповідних медичних довідок щодо наявності відповідних протипоказань є правомірним та відповідає вимогам чинного трудового законодавства.

Вакцинація є умовою допущення працівника до виконання своїх трудових функцій.

Оскільки вакцинація від COVID-19 є добровільною, працівник самостійно вирішує та обирає можливий варіант своєї поведінки, а відтак покладення відповідальності на роботодавця за прийняті працівником рішення не може відповідати принципу справедливості, тому діюче законодавство у разі відсутності обов`язкової вакцинації або ненадання відповідних медичних довідок щодо наявності відповідних протипоказань до щеплення дозволяє відсторонювати таких працівників без нарахування та подальшої виплати заробітної плати.

Таким чином, у випадку, якщо працівник відмовляється або ухиляється від профілактичного щеплення, або не надав медичного висновку про наявність протипоказань щодо щеплення, він підлягає відстороненню від виконання своїх професійних обов`язків, що не є тотожним звільненню - заходу дисциплінарної відповідальності.

Крім того, відповідачем під час прийняття рішення про відсторонення враховано, що позивач здійснює свою трудову функцію у безпосередньому контакті з іншими працівниками відповідача, в тому числі з працівниками цеху, при цьому наражаючи на небезпеку життя та здоров`я таких працівників та ставлячи під загрозу забезпечення безпеки руху поїздів на закріпленій дільниці колії.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Постанова КМУ № 1236 від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» щодо оплати праці відсторонених працівників не суперечить положенням вказаного Закону та ст.94 КЗпП України.

Вирішуючи позовні вимоги, суд керується роз`ясненнями Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18, відповідно до яких відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на вимогах закону, та наслідки у вигляді відстронення, що є також певною мірою втручання у трудові права за наведених обставин є пропорційним та виправданим, оскільки метою такого втручання є попередження поширення інфекційного захворювання на об`єктах стратегічного значення для економіки та безпеки держави, у зв`язку з чим не може розцінюватись судом як таке, що порушує статтю 8 Конвенції.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що оскаржуваний наказ про відстронення прийнятий у межах чинного законодавства, що свідчить про його правомірність та законність. Тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для його скасування, з огляду на що позовні вимоги, в тому числі і похідні щодо виплати середнього заробітку, не підлягають до задоволення.

Суд зазначає, що право позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з ним не припинений і за ним зберігається робоче місце, а відсторонення його від посади проведено у відповідності до вимог статті 46 КЗпП України, оскільки ця норма є бланкетною і відсилає до законодавства (яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти), що містить інші випадки, не передбачені нормою статті 46 КЗпП України, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи.

Також, суд констатує, що інтереси позивача не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, і у співвідношені статей 3 та 43 Конституції України, саме стаття 3 Конституції України має пріоритет.

Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Однак втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і є необхідним для захисту життя та здоров`я. Досягнення цієї цілі є пріоритетним та виправдовує втручання у право позивача на повагу до приватного життя та право на працю. Відтак, втручання у право позивача на працю ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Стосовно посилань Позивача на резолюції 2361 (2021) Парламентської асамблеї Ради Європи.

Так, у якості підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивач посилається на п. 7.3.1, п. 7.3.2 резолюції 2361 (2021) Парламентської асамблеї Ради Європи, в якому йдеться про заклик та інформування громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску для проходження вакцинації, забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації у зв`язку з тим, що він/вона не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.

Посилання позивача на вказану резолюціє ПАРЄ є безпідставними з огляду на таке.

Зі змісту ст. 22 Статуту Ради Європи від 05.05.1949 Парламентська Асамблея є дорадчим органом Ради Європи. Вона обговорює питання, що відносяться до її компетенції, як вона визначена у цьому Статуті, та передає свої висновки Комітету міністрів у формі рекомендацій.

З викладеного вбачається, що нормативні акти Парламентської Асамблеї Ради Європи мають виключно рекомендаційний характер та не є обов`язковими для застосування.

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 293 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи і стягнення середньої заробітної плати відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Павловська

Повний текст рішення складено та підписано 25 березня 2024 року.