ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» березня 2024 року

м. Харків

справа № 640/13084/15-ц

провадження № 22ц/818/672/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач заступник прокурора м. Харкова в інтересах ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступницею якого є ОСОБА_5 ,

треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова М.В.

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_6 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року в складі судді Губської Я.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року заступник прокурора м. Харкова звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступницею якого є ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова Маргарита Валентинівна, про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, витребування майна з чужого незаконного володіння, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства та перебуває на лікуванні у Полтавській обласній клінічній психіатричній лікарні імені О.Ф. Мальцева у зв`язку із застосовуванням до нього примусових заходів медичного характеру на підставі постанови Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2008 року. Опікуна або піклувальника він не має. ОСОБА_1 не може самостійно захистити свої порушені права та реалізувати процесуальні повноваження, у зв`язку з чим є підстави для представництва прокуратурою його інтересів в суді.

Вказав, що у березні 2015 року прокуратурою м. Харкова за результатами розгляду звернення Комунального підприємства «Жилкомсервіс» щодо порушення житлових прав ОСОБА_1 розпочато кримінальне провадження № 0000009 за частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Зазначив, що за свідоцтвом про право власності від 19 травня 1999 року № 2-А-99-194029 ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_8 приватизував квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно, право власності на квартиру отримало дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та знята з реєстраційного обліку.

Після смерті матері на підставі статті 1268 Цивільного кодексу України ОСОБА_1 успадкував належну спадкодавцю на праві власності частку квартири, що підтверджується листом восьмої Харківської державної нотаріальної контори від 04 червня 2011 року № 2108/01-16.

Він є єдиним власником спірної квартири, ринкова вартість якої за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 01 липня 2015 року № 4726 складає 430 000,00 грн.

У той же час за договором дарування від 05 серпня 2014 року № 3014 право власності на вказану квартиру перейшло від ОСОБА_2 (дарувальника) до ОСОБА_3 (обдаровуваного), а державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А. прийнято рішення від 05 серпня 2014 року за індексним номером 14941388, на підставі якого зроблено запис від 05 серпня 2014 року № 6576617 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

При цьому, в якості підтвердження первісного права власності на квартиру дарувальником ОСОБА_2 надано приватному нотаріусу свідоцтво про право власності на квартиру, яке має реквізити, аналогічні тим, що зазначені у свідоцтві про право власності, виданого на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , а саме: ту саму дату «19 травня 1999 року» та реєстраційний номер «2-А-99-194029».

Вказане свідчить про підроблення правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності від 19 травня 1999 року, внаслідок чого сторонньою особою ОСОБА_2 незаконно відчужено належну ОСОБА_1 квартиру на користь ОСОБА_3 . Факт підроблення також підтверджується висновком експерта від 28 травня 2015 року № 232.

У подальшому як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира відчужувалась ще декілька разів: від ОСОБА_3 ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 06 серпня 2014 року за № 628 (право власності за ОСОБА_9 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю. В. від 06 серпня 2014 року за № 6585512); від ОСОБА_9 ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року за № 1374 (право власності за ОСОБА_6 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А. від 08 вересня 2014 року за № 6924886); від ОСОБА_6 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2015 року за № 64 (право власності за ОСОБА_4 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. від 23 січня 2015 року за № 8474601).

За даними, наявними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру станом на 14 липня 2015 року зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2015 року.

Просив:

визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т.А. 05 серпня 2014 року № 14941388, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 6576617 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. 23 січня 2015 року № 18814353, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 8474601 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

витребувати на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року позовні вимоги заступника прокурора м. Харкова, заявлені в інтересах ОСОБА_1 , задоволено;

визнано недійсним правочин, вчинений у формі договору дарування квартири АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 , укладений 05 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

скасовано рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т. А. 05 серпня 2014 року № 14941388, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 6576617 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 ;

скасовано рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. 23 січня 2015 року № 18814353, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 8474601 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 ;

витребувано на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 (згідно рішення Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 перейменовано на АДРЕСА_3 ; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з заочним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 , яка є правонаступницею ОСОБА_4 , подала заяву про його перегляд, яку ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2018 року залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_5 , яка є правонаступницею ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишено без задоволення, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_5 - залишено без задоволення, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року - залишено без змін.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_6 , який не брав участі у справі, через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог заступника прокурора.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Так, судом першої інстанції вирішено питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки, але його не залучено до участі у справі. Він придбав спірну квартиру 08 вересня 2014 року у ОСОБА_9 . При цьому будь-яких обтяжень зареєстровано не було. 23 січня 2015 року він продав спірну квартиру ОСОБА_4 на підставі належним чином посвідченого договору, укладаючи який вони діяли законно та добросовісно. Суд не перевірив добросовісності ОСОБА_4 , приймаючи рішення про витребування квартири. Квартиру повернуто ОСОБА_1 за рахунок порушення права власності ОСОБА_10 , що покладає на нього індивідуальний та надмірний тягар щодо пошуку способу компенсації своїх збитків, є втручанням у мирне володіння майном. Він також є добросовісним набувачем та мав право відчужувати спірну квартиру. Ризик помилки державного реєстратора не може покладатись на набувача квартири. За умови задоволення вимоги про витребування майна суд мав відмовити у задоволенні вимог про скасування рішень про державну реєстрацію права власності. При цьому, судом не було витребувано документи у приватного нотаріуса Гончаренка Т.А., на підставі яких ним прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . Також судом не досліджено кримінальне провадження, хоча прийнято як доказ висновок експерта по ньому. Позов подано прокурором в інтересах ОСОБА_1 , однак прокурор є неповноважною особою, не наділений функціями представництва громадян. Крім того, він має відомості, що ОСОБА_1 помер.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_6 подав клопотання про витребування доказів, у якому просив витребувати:

у слідчому відділі Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області інформацію про рух кримінального провадження № 0000009 за частиною 3 статті 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , а саме: чи встановлені особи, причетні до злочину, чи оголошена комусь підозра у кримінальному провадженні, як закінчене досудове розслідування по кримінальному провадженню;

у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гончаренка Т.А. документи/засвідчені копії для залучення до справи та оригінали для огляду у суді, на підставі яких прийняте рішення про державну реєстрацію права власності приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком T.A. 05 серпня 2014 року за номером № 14941388, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 6576617 про реєстрацію за ОСОБА_11 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного мiжрегіонального управління Міністерства юстиції України інформацію, чи наявний запис акту цивільного стану про смерть ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований у АДРЕСА_4 , якщо так, то витребувати копію відповідного запису.

Вказане клопотання колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення, оскільки обставини справи, що входять до предмету доказування, не можуть бути підтверджені за допомогою доказів, які він просив витребувати. На час ухвалення оскаржуваного судового рішення матеріали справи, надані до суду першої інстанції містять відомості про те, що ОСОБА_1 живий. Тож підстав для витребування відомостей про його смерть не вбачається.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 19 березня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, яке залишено без задоволення за відсутністю доказів причини відкладення. 21 лютого 2024 року до суду апеляційної інстанції від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Полякової М.В., 18 березня 2024 року - від ОСОБА_5 надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності. ОСОБА_5 просила вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, судове рішення залишити без змін. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 необхідно закрити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира незаконно вибула з власності ОСОБА_1 на підставі підробленого правовстановлюючого документа, тож оспорюваний договір дарування є недійсним, а квартира має бути витребувана на його користь у останнього набувача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом другої групи з дитинства та перебуває на лікуванні у психіатричній лікарні у зв`язку із застосовуванням до нього примусових заходів медичного характеру за постановою Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2008 року. Опікуна або піклувальника він не має (а. с. 24-26, 34, 72 том 1).

Як вбачається з свідоцтва про право власності від 19 травня 1999 року № 2-А-99-194029 ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_8 приватизував квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 28 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Після її смерті на підставі статті 1268 Цивільного кодексу України ОСОБА_1 успадкував належну їй на праві власності частку вказаної квартири (а. с. 29 том 1).

Як вбачається з договору дарування від 05 серпня 2014 року за № 3014 право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_2 (дарувальника) до ОСОБА_3 (обдаровуваного). Державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А. прийнято рішення від 05 серпня 2014 року за індексним номером № 14941388, на підставі якого зроблено запис від 05 серпня 2014 року № 6576617 про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 . При цьому, в якості підтвердження права власності дарувальника ОСОБА_2 приватному нотаріусу надано свідоцтво про право власності на квартиру, яке має реквізити, аналогічні тим, що зазначені у свідоцтві про право власності, виданому на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , а саме: ту ж дату - 19 травня 1999 року та той же реєстраційний номер 2-А-99-194029 (а. с. 10, 11, 18 том 1).

Разом з цим, в матеріалах інвентаризаційної та приватизаційної справи, вилучених слідчим у Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», наявні оригінали заяви про приватизацію від 30 березня 1999 року, довідки про склад сім`ї наймача ОСОБА_8 та її сина ОСОБА_1 , розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 19 травня 1999 року № 33402, свідоцтва про власності на квартиру від 19 травня 1999 року, якими підтверджується факт, що право власності на квартиру оформлено під час приватизації саме на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (а. с. 27-28 том 1).

Факт підроблення правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності ОСОБА_2 від 19 травня 1999 року підтверджується висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 232 від 28 травня 2015 року, проведеним під час розслідування кримінального провадження № 0000009 (а. с. 33 том 1).

Із інформації прокуратури м. Харкова вбачається, що у березні 2015 року прокуратурою міста за результатами розгляду звернення Комунального підприємства «Жилкомсервіс» щодо порушення житлових прав ОСОБА_1 розпочато кримінальне провадження № 0000009 за частиною третьою статті 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 (а. с. 20, 31, 101-102 том 1).

В подальшому, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира відчужувалась ще декілька разів: від ОСОБА_3 ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 06 серпня 2014 року за № 628 (право власності за ОСОБА_9 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю. В. від 06 серпня 2014 року за № 6585512); від ОСОБА_9 ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року за № 1374 (право власності за ОСОБА_6 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н. А. від 08 вересня 2014 року за № 6924886); від ОСОБА_6 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2015 року за № 64 (право власності за ОСОБА_4 зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. від 23 січня 2015 року за № 8474601) (а. с. 15, 19, 21-23 том 1).

Разом з цим, за інформацією Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України» від 17 березня 2015 року № 1.1/7-605 за період перебування ОСОБА_1 у медичному закладі (починаючи з 15 травня 2008 року) ні ОСОБА_1 особисто, ні будь-якою іншою особою в його інтересах жодних правочинів стосовно квартири АДРЕСА_1 не укладалось, згоди на їх вчинення не надавалось (а. с. 24 том 1).

ОСОБА_1 неодноразово на адресу виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради та до Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області направлялися заяви щодо збереження його права на спірну квартиру та реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до пункту 6 частини третьої статті 71 Житлового кодексу та статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» (а. с. 24, 30 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер. Його правонаступницею є ОСОБА_5 (а. с. 237 том 1, а. с. 13, 248 том 2).

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 у справі № 640/14765/19 про стягнення суми збитків. 05 жовтня 2023 року Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення. ОСОБА_6 подана заява про його перегляд, розгляд справи наразі триває (а. с. 18-20 том 5).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тому основним юридичним фактом, який підлягав установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

У статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статті 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини першатретя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Статтею 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Разом з тим, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який «inter alia» вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу «res judicata», тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Водночас, обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 2-12341/10 (провадження № 61-6686св21) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічний висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 333/796/19 (провадження № 61-16048св21), від 06 жовтня 2022 року у справі № 681/577/15-ц (провадження № 61- 6606св22).

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19), від 22 вересня 2021 року у справі № 727/5706/20 (провадження № 61-16727св20) зазначено, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Як вбачається з матеріалів справи спір виник у зв`язку з незаконним вибуттям спірної квартири з власності ОСОБА_1 без його волі. Після вибуття з володіння ОСОБА_1 квартира неодноразово була відчужена. ОСОБА_4 є останнім набувачем вказаного нерухомого майна, яке він придбав у ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2015 року № 64.

Оскаржуючи рішення суду ОСОБА_6 посилався на те, що суд вирішив питання про його права та обов`язки, однак він не залучений до участі в справі. Зокрема, внаслідок ухвалення рішення про витребування квартири до нього як до продавця квартири правонаступницею ОСОБА_4 ОСОБА_5 пред`явлено позов про стягнення коштів.

Разом з тим, згідно з частинами першою і другою статті 660 ЦК України, якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

Отже, за правилами статті 661 ЦК України обов`язок повідомлення продавця про пред`явлення позову третьою особою та подача клопотання про залучення його до участі покладається на покупця. Продавець, не повідомлений про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару, у разі відсудження товару у покупця, відповідає лише у випадку, якщо не доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

Таким чином, внаслідок задоволення позову та витребування спірної квартири у ОСОБА_4 , правонаступницею якого є ОСОБА_5 , у неї виникло право вимоги до ОСОБА_6 про повернення сплачених грошових коштів за договором купівлі-продажу. Однак, таке право вимоги не є безумовним, а питання про обов`язок ОСОБА_6 повернути отримані від продажу квартири кошти вирішується не в цій справі, а у справі за позовом ОСОБА_5 до нього, де він в силу статті 660 ЦК України не позбавлений можливості доводити, що, взявши участь у даній справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у ОСОБА_4 . При цьому, з клопотанням про залучення ОСОБА_6 до участі у справі ОСОБА_4 та його правонаступниця ОСОБА_5 до суду не звертались.

Жодних висновків щодо прав та обов`язків ОСОБА_6 судове рішення у даній справі не містить.

До того ж, у касаційній скарзі ОСОБА_5 зазначала як один з доводів, що ОСОБА_6 не залучений до участі в справі про те, що суд касаційної інстанції не встановив порушень норм процесуального права, адже постановою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_5 - залишено без задоволення, а судові рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувались питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_6 .

Таким чином, судова колегія вважає, що апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Повернення судового збору у разі закриття апеляційного провадження не входить до передбаченого у статті 7 Закону України «Про судовий збір» вичерпного переліку підстав для повернення судового збору. Отже підстав для вирішення цього питання немає.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 368, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2015 року по справі за позовом заступника прокурора м. Харкова в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступницею якого є ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова Маргарита Валентинівна, про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, витребування майна з чужого незаконного володіння - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст ухвали складено 20 березня 2024 року.