ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання (суддя першої інстанції Сорока О.В),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 в розмірі частини з усіх видів заробітної плати (доходу), щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до закінчення навчання, до лютого 2025 року, але не більше, ніж до досягнення дитиною 23 річного віку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 в розмірі частини з усіх видів заробітної плати (доходу), за минулий період з 01 вересня 2019 року по 31 липня 2023 року.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період її навчання, у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 28 вересня 2023 року до закінчення учбового закладу, тобто до лютого 2025 року, а за умови продовження навчання не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 двадцятитрирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 гривні 20 копійок.

В ішній частині позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій наголошує на тому, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Мотивує скаргу тим, що з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів, відповідачем не було змінено поведінку стосовно спільних дітей, він продовжував нехтувати своїми батьківськими обов`язками та не сплачував аліменти, через що в нього виникла заборгованість в розмірі 100 146,91 грн. (сто тисяч сто сорок шість гривень дев`яносто одна копійка). Тому, Позивачка була вимушена звернутись до суду для стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

03 жовтня 2023 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по справі № 183/1396/22, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 100 146 гривень 91 копійку (сто тисяч сто сорок шість гривень дев`яносто одну копійку), за період з 01.02.2007 по 01.02.2020 року.

Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків з 2007 року, не утримував дитину, Позивачка самостійно утримувала та утримує й надалі спільних дітей самостійно. Наразі, адвокатом Позивачки збираються всі необхідні документи на підтвердження вказаних обставин, оскільки отримання доказів займає досить великий час, надати до суду першої інстанції не було можливості. Тому докази будуть надані негайно після їх отримання.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , просив заочне рішення у відмовленій частині позовних скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Від ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він вказу, що позивачка вводить суд в оману посилаючись на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2023 року про стягнення з ОСОБА_3 пені, оскільки воно скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2024 року і відмовлено у позові позивачці.

Згідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянути справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі позовні вимоги про стягнення аліментів, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.09.1995 року по 12.04.2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2013 року у справі №183/588/13-ц (а.с. 10-11).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 являються батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 20.08.2007 року у справі № 2-2946/07 з відповідача на користь позивача, на утримання, на той час ще неповнолітніх дітей, були стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 12)

ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де також зареєстровані сторони по справі (а.с. 9).

ОСОБА_4 у 2023 році вступила до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, навчається на 1 курсі денного відділення, являється слухачем магістратури за державним замовленням (а.с. 13).

Відмовляючі у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий час, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивач вживала заходів для одержання аліментів з відповідача та не змогла їх одержати з моменту досягнення дитиною повноліття, в зв`язку з ухиленням батьків від їх сплати.

Апеляційний суд погоджуться з даним висновком суду першої інстанції.

Частиною другою статті 191СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

На підтвердження факту звернення до відповідача із вимогою позивачка посилається на рішення Новомосоквського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2023 року у справі № 183/1396/22, яким було стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість та неустойку (пеню) за просточення аліментів.

У вказаному рішення суд посилався на те, що відповідач рішення суду від 20.08.2007 року не виконував у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Згідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З наявної інформації з ЄДРСР вбачається, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі № 183/1396/22 заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2023 року було скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені0 за прострочення сплати аліментів.

Даною постановою апеляційного суду встановлено, що «рішенням суду від 20.08.2007 року з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на корить позивача ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття на користь ОСОБА_1 з 11.05.2007 року.

Майже через 13 років позивачка звернулася до суду про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-2946/07.

09 січня 2020 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області видано ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа у справі № 2-2946/07.

23.01.2020 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби у місті Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Качур О.В. на підставі цього судового рішення відкрито виконавче провадження № 61008191.

19.10.2023 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби у місті Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Качур О.В. закінчено виконавче провадження №61008191. Борг по аліментам відсутній.»

Відповідно до ч.4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, вказаними обставинами встановлено, що позивачка через 13 років звернулась до суду про видачу дублікату виконавчого листа у справі №2-2946/07, тобто ОСОБА_1 особисто не сприяла у виконанні рішення суду від 2007 року про стягнення аліменів на утримання дитини, будь-яких доказів звернення до відповідача сплатити аліменти, позивачкоюю не надано.

Оскільки будь-яких письмових (електронних) доказів на підтвердження вказаних доводів позивачем до суду надано не було, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити вказані твердження.

Крім того, позивач, подаючи позов на підставі ч. 2 ст. 191 ЦПК України, разом із доведенням факту вживання заходів щодо одержання аліментів з відповідача має довести також і факт його ухилення від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Тобто, коли відповідач вживав заходів які б унеможливлювали звернення позивача з позовом про стягнення аліментів.

Тому, позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню дитини.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів за період з 01 вересня 2019 року по 31 липня 2023 року суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати та вірно вказав, що остання просить стягнути за період з 01.09.2019 року коли ОСОБА_4 не дослягла повноліття.

Оскільки позивачка не довела наявності підстав для стягнення з відповідача на її користь аліментів на дитину за минулий час, що є її процесуальним обов`язком та має наслідком відмову в задоволенні позову, надавати оцінку доводам скарги з приводу відповідності (чи невідповідності) поданих відповідачем доказів на підтвердження факту сплати коштів в добровільному порядку не має.

Решта доводів апеляційної скарги, які стосуються розгляду інших судових справ за участю сторін, відшкодування коштів за придбане у шлюбі майно, характеру відносин між сторонами, стану здоров`я позивача не стосуються предмету спору, а тому недоцільним є надання їм оцінки судом.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта