Справа № 216/181/22
провадження 2/216/250/24
РІШЕННЯ

іменем України

14 травня 2024 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Бутенко М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Кравець А.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до адвоката Ковша Дениса Володимировича про визнання бездіяльності адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги незаконною, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до адвоката Ковша Дениса Володимировича про визнання бездіяльності адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги незаконною, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 16.10.2018 між ним та адвокатом Ковшом Д.В. було укладено договір про надання правової допомоги в усіх кримінальних та цивільних справах з усіма процесуальними правами. Однак договір був вчинений під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 , оскільки не містить основних вимог, як-то, ціну договору, штрафні санкції і відповідальність сторін, що свідчить про наявність умислу в діях ОСОБА_3

Про обман свідчать такі обставини: телефон в профілі адвоката - НОМЕР_1, адреса в профілі адвоката - АДРЕСА_1 . Він скрив від нього електронну адресу.

З моральної точки зору, ОСОБА_2 обманув людей, які самі потребують допомоги - гроші давала мама ОСОБА_4 ОСОБА_5 -тяжко хвора на рак жінка. ОСОБА_2 возили на авто і кормили «активісти», що він повинен їм відшкодувати. А поїздка коштувала недешево 1000 грн на бензин і 500 грн на обід і перекуси ОСОБА_2 .

ОСОБА_6 заплатила ОСОБА_2 15000,00 грн + 2000,00 грн. «Активісти» витратили 4 рази по 1500,00 грн = 6000,00 грн. Разом матеріальні збитки становлять 23000,00 грн, подвійний розмір збитків, які слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , складає 46000,00 грн.

Моральна шкода, заподіяна йому виразилися у негативних емоціях та переживаннях з приводу введення в оману щодо умов договору та його фактичним виконанням, порушенні звичного способу життя та стосунків з оточуючими людьми.

В даному випадку, вважає розумним, виваженим та справедливим визначити розмір одноразового відшкодування йому моральної шкоди у 5 000000,00 гривень, враховуючи обставини спричинення моральної шкоди, ступінь вини відповідача, характер та обсяг моїх душевних, психічних страждань.

Також вважає, що адвокат Ковш Д.В. міг захистити його ще раніше і витягти його з СІЗО, подавши заяву в інтересах ОСОБА_1 в Європейський Суд з прав людини і прославитися як правозахисник, а тепер закінчить юридичну кар`єру тим, що його позбавлять права на адвокатську діяльність.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , який приймав участь в режимі відеоконференції позовну заяву підтримав просив її задовольнити у повному обсязі.

Представники позивача Мольченка: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про невизнання позовної заяви, просив відмовити у її задоволенні та розглядати справу за його відсутності.

Вислухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне.

21.11.2018 між адвокатом Ковшом Д.В. та ОСОБА_10 було укладено договір №21/11/2018 про надання правової допомоги ОСОБА_1 та ОСОБА_10 т.2 а.с.7.

В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2018 №0000337, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 296, ч. 3 ст. 15 п. 2, 4, 12 ч. 2 ст.115 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 п.2, 4, 12 ч. 2 ст.115 КК України, що підтверджується відповідними ухвалами суду (Т.2а.с.12-13, 14-15).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.11.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_10 були позбавлені батьківських прав відносно їх малолітнього сина ОСОБА_11 .10.2014 року народження - Т.2 а.с.17-22.

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 22.05.2020 від ОСОБА_1 та ОСОБА_10 були відібрані без позбавлення батьківських прав діти ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - Т.2 а.с.23-37.

10.12.2018 адвокатом Ковш Д.В. в інтересах підозрюваного ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у виглдя тримання під вартою від 04.12.2018 - а.с.38-39.

25 вересня 2019 року ухвалою Кропивницького апеляційного суду за участю захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката Ковша Д.В. була задоволена апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_1 та скасовано ухвалу суду про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, натомість застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту (Т.2а.с.16)

29.01.2020 адвокат Ковш Д.В. подав до Ленінського районного суду м. Кіровограда заяву про відвід захисника, до якого додав клопотання про доведення до відома суду про розірвання договорів укладених в інтересах обвинувачених в односторонньому порядку, відповідно до якого враховуючи факт безспірності не виконання взятих на себе зобов`язань зі сторони обвинувачених, а саме, не сплати йому як адвокату гонорару, в тому числі витрат пов`язаних на дорогу в обидві сторони за напрямком Кривий Ріг - Кропивницький, Кропивницький - Кривий Ріг, а цим самим постійно створюючи умови, за яких він як захисник заздалегідь вже котрий раз був позбавлений можливості своєчасно подати відповідне клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, враховуючи обґрунтовані належним чином підстави для одностороннього розірвання договорів про надання правової допомоги, він вимушений був довести до відома суду те, що починаючи з «29» січня 2020 року він розірвав в односторонньому порядку із своїми підзахисними договори про надання правової допомоги, а в зв`язку із чим не можу в подальшому представляти інтереси обвинувачених по кримінальній справі № 396/1260/19, провадження № 1-кп/405/207/19 (т.1 а.с.156-157).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Так, між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору про надання правової допомоги/юридичних послуг недійсним та його розірвання, стягнення оплаченого авансу.

Тобто предметом доказування є додержання вимог, що є необхідними для чинності правочину.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України).

Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину.

Згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосовує обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) (далі - Закон) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 вказаного вище Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Судом встановлено що на час укладення оспорюваного договору сторони мали належний та необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, оспорюваний правочин було вчинено у формі, встановленій законом, та договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того слід зазначити, що у своєму рішенні ЄСПЛ від 25.02.2021 у справі « ОСОБА_15 та ОСОБА_16 » проти України констатував, що заявники утримувались під вартою у неналежних умовах, а також те, що заявники не мали у своєму розпорядженні ефективного засобу юридичного захисту у національному законодавстві у зв`язку із цими скаргами.

Таким чином твердження позивача, що адвокат Ковш Д.В. міг краще захистити його і ще раніше витягти його з СІЗО, не містить фактичних даних, а є оціночним судженням роботи адвоката зі сторони позивача.

Крім того, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином суд приходить до висновку, що у порушення статті 81 ЦПК України позивачем не було виконано свого процесуального обов`язку із подання належних доказів обґрунтованості заявленого ним позову. Без подання позивачем зазначених доказів і їх дослідження у межах розгляду справи про захист прав споживачів, суд не може встановити істотні обставини у такій категорії справи, що зумовлює необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими із постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 23, 203, 204, 215, 230, 901 ЦК України, п.п. 2, 7, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до адвоката Ковша Дениса Володимировича про визнання бездіяльності адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги незаконною та стягнення моральної шкоди- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 17 травня 2024 року о 15.00 годині.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя М.В. Бутенко