ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Карчагіна С.В. на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в забезпечення якого подав заяву про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3 в межах ціни позову 4 608 950 грн. В обґрунтування заяви посилався на те, що 30 вересня 2019 року ОСОБА_4 отримав у позику від позивача грошові кошти у розмірі 150 000, 00 дол. США, що оформлено розпискою. Згідно умов розписки строк повернення позики 30 вересня 2023 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

3 огляду на те, що позика була отримана боржником в інтересах сім?ї, та його дружина ОСОБА_2 була про це обізнана, вона в солідарному порядку відповідає за зобов?язаннями чоловіка. У зв?язку з викладеним позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості з колишньої дружини боржника.

На момент звернення із позовом за розпискою від 30.09.2019 року існує непогашена заборгованість у розмірі 125 000 дол. США, що еквівалентно 4 592 800, 00 грн. за офіційним курсом НБУ на 11.12.2023 року. Сума заборгованості є досить значною та існує ризик того, що до винесення рішення суду боржник може здійснити дії щодо відчуження належного їй майна, що унеможливить виконання рішення суду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2024 рокув задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову та вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3 в межах ціни позову 4 608 950 грн.В обґрунтування посилається на доводи аналогічні доводам заяви про забезпечення позову, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції не взяв до уваги надані докази, зокрема інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка містить відомості щодо належного ОСОБА_3 нерухомого майна та його вартість. Законодавство не вимагає конкретизації певних об`єктів у разі звернення із заявою про накладення арешту на майно боржника.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Шевкова К.І. та представник ОСОБА_3 адвокат Зоц А.О..

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову. Крім того, позивачем не конкретизовано стосовного якого саме майна відповідача необхідно застосувати заходи забезпечення позову, не надано доказів, що це майно знаходиться у власності відповідача та яка його вартість

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.

Пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції предметом позову у даній справі є стягнення боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Позивач вважав, що договір позики укладено в інтересах сім`ї ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_2 була про це обізнана а тому після смерті боржника вона в солідарному порядку відповідає за зобов?язаннями чоловіка.

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову позивач надав інформацію з державних реєстрів про належність відповідачу на праві власності нерухомого майна, на яке в межах ціни позову необхідно накласти арешт для забезпечення реальної можливості виконання рішення в майбутньому.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним

сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову.

Враховуючи наведене судом першої інстанції зазначені вимоги дотримані.

Як зазначалось вище, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Враховуючи відсутність належного обґрунтування ризиків невиконання можливого рішення суду та обставин, які б про це свідчили, а також створення невиправданих обмежень відповідача як власника майна в його правах, колегія суддів приходить до висновку про правомірність висновку суду першої інстанції щодо необґрунтованості необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Суд першої інстанції врахував відомості з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та його обтяжень, надані представником відповідача та правильно дійшов висновку про їх недостатність для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки вони містять данні за частковим співпадінням за РНОКПП, що не дає можливості в повній мірі оцінити належність нерухомого майна відповідачу.

Слід звернути увагу, що на даній стадії судового розгляду, враховуючи, що заборгованість виникла за зобов`язанням, в якому сторона боржника померла, не встановлено коло спадкоємців позичальника і з урахуванням зазначеного перелік майна,яке входить в спадкову масу. А тому застосування таких заходів забезпечення позову може вплинути на права та інтереси третіх осіб. Також в заяві зазначено про необхідність накладення арешту на майно відповідача як рухоме так і не рухоме без його конкретизації.

Крім того, позивач не позбавлений можливості у подальшому звернутись із заявою про застосування заходів забезпечення позову, зазначивши на яке саме майно слід накласти арешт (якщо це транспортний засіб - то вказати модель, державний номер, рік випуску; якщо це квартира, будинок, чи земельна ділянка - то зазначити адресу розташування нерухомого майна; якщо це кошти - то вказати номер рахунку та назву банківської установи, в якій він відкритий). При цьому позивач має враховувати, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленою ним сумою позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову не буде виступати як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, а тільки створить невиправдані обмеження титульного власника в його правах, а тому вважає, що не було підстав для задоволення заяви про забезпечення позову накладенням арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду є незаконною, постановлена із порушенням норм процесуального права, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції з урахуванням суті спору ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Згідно ст.375 ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини, їм надано належну оцінку, постановлено законне і обґрунтоване судове рішення, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду спору по суті позовних вимог та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями через тлумачення процесуального законодавства на свою користь, а також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як

вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Карчагіна С.В. залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: