ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року

м. Харків

справа № 638/20189/23

провадження № 22-ц/818/1032/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

сторони справи:

заявник - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

заінтересовані особи- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучнікова Юлія Володимирівна, Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року постановлену складі судді Теслікової І.І.,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Будьонний В.С. звернувся до суду м. Харкова із заявою про забезпечення доказів, в які просив витребувати у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучнікової Юлії Володимирівни копії спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та в Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради або від іншого територіального органу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації проживання померлого ОСОБА_1 інформацію про осіб зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем станом на дату смерті померлого - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви представник заявника зазначав, що 18.07.2017 між ОСОБА_1 (далі-Позичальник) та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (надалі Банк або Позивач) було укладено кредитний договір № б/н. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . На момент смерті Позичальник не виконав всіх взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим за вищевказаним кредитним договором залишилась заборгованість у загальному розмірі 79270.00 грн. 28.06.2023 Банк звернувся із претензією кредитора до Третьої харківської державної нотаріальної контори, яка листом від 22.07.2023 перенаправила претензію кредитора за місцем відкриття спадщини до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучнікової Юлії Володимирівни. Листом від 18.10.2023 приватний нотаріус повідомив, що претензія кредитора долучена до матеріалів спадкової справи № 2/2022, проте надати інформацію щодо спадкоємців не може, в силу вимог статті 8 Закону України Про нотаріат.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року заяву представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Будьонного Віталія Сергійовича повернуто заявнику

Ухвала мотивована тим, що із змісту заяви про забезпечення доказів вбачається, що представником заявника належно не обґрунтовані підстави, які давали б можливість припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Не погодившись з ухвалою суду АТКБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на даний час існує несплачена заборгованість за кредитним договором, який було укладено 18.07.2017 між ОСОБА_1 , позичальник за яким помер, та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у загальному розмірі 79270.00 грн. Скаржник зазначив, що зобов?язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов?язаним з його особою і у зв?язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов?язання Позичальника за кредитним договором не є таким, що нерозривно пов?язане з його собою, таке зобов?язання може бути виконано іншою особою спадкоємцем. Відтак, зобов?язання Позичальника за кредитним договором входить до складу спадщини. Проте Банк не має інформації стосовно спадкоємців, у тому числі тих, хто проживав за адресою останнього місця реєстрації проживання померлого позичальника і зв?язку із чим, Банк позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у судовому порядку, адже пред?явлення позову до невідомих осіб не допускається. Заявник надав до суду докази неможливості самостійно отримати такі докази (відмова приватного нотаріусу надання інформації). Апелянт зазначив, що як вбачається із змісту поданої заяви про забезпечення доказів, вона містить зазначення доказів, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, зазначено обгрунтування необхідності забезпечення доказів та спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником в заяві не наведено обставин, відповідно до ч.1 ст.116 ЦПК України, яким закон пов`язує позитивне вирішення питання щодо забезпечення доказів до подачі позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено, серед іншого, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (п. 4 ч. 2 ст 84 ЦПК України).

Так, метою процесуального інституту витребування доказів є допомога сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть одержати самостійно, що підтверджується обов`язком особи, яка заявляє клопотання про витребування доказів, долучити до нього відомості про неможливість отримання таких доказів особисто.

Відповідно до ч.4 ст.84 ЦПК України суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку , встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до частини другої статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Згідно із частиною третьою статті 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Вимоги, що ставляться до форми та змісту заяви про забезпечення доказів, визначені положеннями статті 117 ЦПК України.

Відповідно до пунктів чотири-п`ять частини першої статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.

Таким чином, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (стаття 84 ЦПК України).

Як вбачається із поданої заяви, АТ КБ «Приватбанк» має намір подати до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємців померлого.

Банк, звертаючись до суду, подав клопотання про витребування доказів на підставі ч. 4 ст. 84 ЦПК України. При цьому вказав, що витребовувана інформація необхідна особі, яка може набути статусу позивача, для звернення до суду з відповідним позовом. Банк позбавлений можливості самостійно отримати необхідні відомості про коло спадкоємців після смерті позичальника ОСОБА_1 , а також інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем, для захисту своїх прав та інтересів у судовому порядку.

Заявник звертає увагу суду на те, що він наразі позбавлений можливості захистити свої права та інтереси в судовому порядку, оскільки не володіє інформацією про спадкоємців, а відтак не може визначити підсудність майбутнього позову та виконати вимоги процесуального закону в частині зазначення у позові інформації про відповідача(ів). Пред`явлення позовів до невідомих осіб, без зазначення відповідача(ів), ЦПК України не допускається.

Заявник надав до суду докази неможливості самостійно отримати такі докази (відмова приватного нотаріусу надання інформації).

Колегія суддів зауважує, що витребувані документи мають пряме відношення до предмету спору та сприятимуть можливості пред`явлення позову, а самостійно заявник отримати такі відомості не має можливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, суд першої інстанції помилково відмовив у забезпеченні доказів, при розгляді заяви проявив надмірний формалізм, а тому з передбачених п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підстав суд апеляційної інстанції скасовує оскаржену ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини 1статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.367,368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379ст.381-384ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.В.Бурлака

Ю.М.Мальований