Номер провадження: 22-ц/813/3301/24
Справа № 521/8300/22
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції,

треті особи Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області, ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби» (51)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19.10.2023 у складі судді Мазун І.А.,

встановив:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції, треті особи: Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області, ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби» (51), в якому просив стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на його користь морально-психологічні збитки у розмірі 1 500 000 грн., шляхом одноразової виплати усієї суми.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 30.01.2008 був засуджений до 7 років позбавлення волі (не до виправних робіт). З жовтня 2008 року його насильно-примусово змушували працювати на провадженні Кримінально-виконавчої служби № 51 та установи «Південної Виправної колонії № 51», за роботу розплачувалися чаєм та пачкою сигарет на день. Адміністрація виробництва ЮВК № 51 та установи ЮВК № 51 не оформляючи засуджених, яких примусово змушували працювати, не складали із засудженими до позбавлення волі трудових договорів, не страхували засуджених залучених до оплачуваної праці. 14.01.2009 в ЦСГМ на пресі 315 №10402515 при штампі № 2 (рубка лемішу), при не добровільній праці, а примусовій, без забезпечення як техніки безпеки, на верстатах підвищеної небезпеки для життя і здоров`я, так і медико-санітарні норми на робочому місці преса 315 №10402515, адміністрації виробництва ЮВК № 51 та установи ЮВК № 51 постачали рабів для роботи на їхньому ж виробництві. Близько 14.00 год. 14.01.2009 виконуючи вимоги адміністрації виробництва ЮВК № 51 в особі ОСОБА_2 рубка лемішу, на пресі 315 № 10402515, який повинен був запускатися не натисканням на педаль пуску, а тільки кнопками пуску (повітря та подачі струму), педаль пуску встановлена незаконно, самовільно старшим лейтенантом ОСОБА_2 за наказами майора ОСОБА_3 (начальника ЦСГМ №1), його функція на цьому пресі, витягувати руками відходи лемішу, не щипцями, а саме руками, оскільки щипцями цього неможливо зробити, через малу відстань між рухомою частиною штампа № 2 і рушійною частиною. Позивач вказує, що коли він лівою рукою витягував черговий відхід лемішу, спрацював пуск преса на рубку, та йому відрізало І та ІІ пальці лівої кисті і затиснуло кисть у штамп, коли засуджений ОСОБА_4 підняв клапан верхньої частини, що рухається частини штампа № НОМЕР_1 витягнув ліву кисть, він через порвану рукавичку побачив, що першого пальця немає, а другий висів на шкірці. Він самостійно дійшов до санчастини, де йому обробили рани, а медбрат відрізав другий палець, уклавши пальці в контейнер для транспортування в ОКБ м. Одеси. ОСОБА_5 пообіцяв йому, що приїде швидка та відвезе до ОКБ м. Одеси. Через дві години швидка так і не приїхала, швидку не викликали, оскільки цей нещасний випадок не мав вийти з ЮВК № 51 м. Одеса та о 16.30 год. його повели до воріт заїзду та виїзду машин, де стояла машина ГАЗ24, на якій його відвезли до міської лікарні № 1 м. Одеси, де навмисне позбавили якісного медичного обслуговування. У цьому закладі він вимагав, щоб його відвезли до ОКБ м. Одеси, щоб пришили пальці на їх місця, але його майор ОСОБА_6 наручниками прикував до операційного столу і зробили дорізання І та ІІ пальців лівої кисті. Після повернення до установи ЮВК № 51, вночі о 23.00 год. майор ОСОБА_6 , зайшов до палати санчастини, вигнав хворих та почав йому погрожувати, щоб він мовчав, та обмовив себе, що сам засунув руку до пресу. Було створено комісію та розслідувано як він сам собі навмисно обрізав пальці та узаконили постановою від 20.10.2009. Позивач зазначив, що так зване розслідування проводилося без проведення експертиз з виявлення наркотичного або алкогольного сп`яніння, експертизи причин та методу отримання каліцтв, експертиза тяжкості та принципу отримання каліцтв.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між засудженими і роботодавцями виробництва ПВК 51 трудових договорів не складалося, як і не складалися договори загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зазначає, що в установі був відсутній повний текст редакції наказу №156 від 05.07.2002. ПВК 51 та Департамент державного управління з питань виконання покарань зобов`язані були зберегти всі документи розслідування, проте такі були знищені.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповіді на відзив відповідача та в письмових поясненнях позивач підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що розслідування відповідало діючому на той час порядку Наказ Державного Департаменту з питань виконання покарань № 44 від 11.03.2009 "Про затвердження Положення про порядок розслідування та ведення обліку аварій і нещасних випадків на виробництві, що сталися з особами, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізолятор", на яку посилається позивач у своєму позові, судом не в до уваги, оскільки відповідний порядок почав діяти з 14.04.2009 (дата набрання чинності), а травма ОСОБА_7 мала місце 14.01.2009; Південною виправною колонією №51 проведено розслідування та згідно з висновком від 17 січня 2009 року травма, отримана засудженим ОСОБА_1 14.01.2009, не може бути кваліфікована як нещасний випадок виробничого характеру, оскільки засуджений ОСОБА_1 грубо порушив встановлений режим утримання.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду, з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на його користь морально-психологічних збитків зводяться до того, що ним під час відбуття покарання було отримано травму в процесі примусового виконання робіт без забезпечення техніки безпеки та без укладення з відповідачем трудового договору; розслідування, яке проведено за вказаним фактом, вважає незаконним, а висновки суперечливими.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

З матеріалів справи вбачається, що 14.01.2009 мав місце випадок травмування засудженого ОСОБА_1 .

Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.01.2009 оперуповноваженого оперативного відділу ПВК-51 УДДУВП в Одеській області капітана внутрішньої служби ОСОБА_8 , встановлено, що засуджений ОСОБА_1 в установі знаходиться з 31.10.2008. Під час знаходження на карантині 31.10.2008 був проведений вступний інструктаж з охорони праці та техніки безпеки, провідним інспектором з охорони праці та техніки безпеки ОСОБА_9 , про що свідчить запис у журналі реєстрації вступних інструктажів з охорони праці. Первинний інструктаж з охорони праці та техніки безпеки позивач одержав на робочому місці 17.11.2008. Навчання та стажування проходив на робочому місці пресувальника преса механічного зусиллям 315 т/с з 17.11.2008 по 01.12.2008, згідно з п. 7.1 наказу № 15 Державного комітету з нагляду за охороною праці від 26.01.2005. Після проходження стажування та перевірки знань начальником цеху № НОМЕР_2 майором внутрішньої служби ОСОБА_10 , отримав допуск до самостійної роботи, про що свідчать записи у журналі реєстрації інструктажів з питань охорони праці та особистий підпис засудженого ОСОБА_1 . Повторний інструктаж з охорони праці та техніки безпеки проведено на робочому місці 05.01.2009 начальником цеху № 1 майором внутрішньої служби ОСОБА_6 14.01.2009, згідно щотижневої рознарядки виводу на роботу засуджених, ОСОБА_1 разом з іншими засудженими цеху сільгоспмашин був виведений для роботи у першу зміну. Після виводу на роботу засуджених у цех сільгоспмашин начальником цеху майором внутрішньої служби ОСОБА_10 . кожному засудженому було доведено змінне завдання під особистий підпис, про що свідчать підписи засуджених у журналі видачі змінних завдань та обліку виконаних робіт. Засуджений ОСОБА_1 повинен був після здійснення механічного удару преса спеціальними щипцями виймати косинки та кидати їх в контейнер для відходів. Виходячи з пояснень засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_1 встановлено, що приблизно біля 14.30 год. засуджений ОСОБА_13 після механічного удару преса відключив його від електропостачання кнопкою на пульті управління пресом. Після цього він, як старший зміни, сказав засудженому ОСОБА_1 , щоб той змастив циліндрові направляючі пуансону і матриці штампу, а сам разом із засудженими ОСОБА_12 і ОСОБА_11 почали переносити відштампований леміш до пресу механічному зусиллям 160 т/с для послідуючої технологічної операції. Цим часом засуджений ОСОБА_1 користуючись відсутністю старшого зміни та інших засуджених вирішив виготовити для своїх потреб металеві косинки для вирівняння перекосу свого ліжка в житловій зоні. Для чого він взяв з контейнера для відходів металеву стрічку довжиною біля 40 см, шириною 3 см та товщиною 5 мм. Після чого він включив електропостачання кнопкою на пульті управління пресом, встановив полосу в направляючі штампу та тримаючи її лівою рукою почав ногою нажимати на педаль подання зжатого повітря для приведення в дію маховика. Під час натискування на педаль, ліва рука засудженого ОСОБА_1 зісковзнула з безпечної відстані утримання металевої полоски. Побачивши це він відпустив ногою педаль подання зжатого повітря, але при цьому вже отримав травму: «Травматична ампутація І-ІІ пальців лівої кісті на рівні основних фаланг. Рвана рана ІІІ-го пальця лівої кісті.». На момент отримання травми прес механічним зусиллям 315 т/с, інвентарний № 10402515 знаходився в технічно справному стані. Отримання травми засудженим ОСОБА_1 стало можливим в наслідок грубого порушення ним встановленого режиму утримання, а саме: в самовільному, без дозволу адміністрації використані для своїх особистих потреб обладнання та матеріалів підприємства установи (преса механічного зусилля 315 т/с, металевих відходів); в самовільному виконанні роботи, не передбаченої змінним завданням і не дорученої адміністрацією установи.

Отже, зазначено постановою встановлено, що травма ОСОБА_1 настала внаслідок самовільного, без дозволу адміністрації, використання останнім з особистою метою обладнання та матеріалів підприємства установи.

Постанова є чинною, позивачем не оскаржена, інших доказів, які б спростовували викладені в ній обставини позивачем не надано.

24.02.2009 начальником інспекції з Державного нагляду за охороною праці та навколишнього середовища УДДУВП в Одеській області, начальником сектору виробництва та маркетингу УДДУВП в Одеській області майором вн. служби та начальником сектору інженерного забезпечення УДДУВП в Одеській області старшим лейтенантом внутрішньої служби було складено висновок службового розслідування по перевірці порушених питань, які були викладені в заяві засудженого ОСОБА_1 . Комісією досліджено письмові пояснення, документи та встановлено, що травма, яка була отримана засудженим ОСОБА_1 14.01.2009 не може бути кваліфікована як нещасний випадок виробничого характеру, так як засуджений ОСОБА_1 грубо порушив режим утримання, а саме: самовільно, без дозволу адміністрації використав для своїх особистих потреб обладнання та матеріали підприємства установи пресу; самовільно виконував роботи, не передбаченої змінним завданням і не дорученої адміністрацією установи.

На час події, яка сталася з позивачем, діяв наказ Департаменту № 156 від 05.07.2002 "Про застосування в органах, установах, навчальних закладах та на підприємствах кримінально-виконавчої системи Положення про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 року № 10094", отже положення наказу Державного Департаменту з питань виконання покарань № 44 від 11.03.2009 "Про затвердження Положення про порядок розслідування та ведення обліку аварій і нещасних випадків на виробництві, що сталися з особами, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізолятор", на які посилається позивач, суд вірно не прийняв до уваги з урахуванням того, що відповідний порядок почав діяти з 14.04.2009 (дата набрання чинності), водночас травму ОСОБА_1 отримав 14.01.2009.

Враховуючи обставини даної справи та подані сторонами докази, оцінивши їх в сукупності, встановивши, що травма ОСОБА_1 настала внаслідок самовільного, без дозволу адміністрації, використання останнім з особистою метою обладнання та матеріалів підприємства установи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки за даних обставин нещасний випадок з позивачем не є таким, що пов`язаний із виробництвом.

Позивач невідкладно, після травмування був забезпечений наданням йому медичної допомоги, було створено комісію та організовано розслідування причин та обставин нещасного випадку, за результатами якого було складено відповідний висновок.

Слід також зазначити, що відповідно до п.1.1 наказу № 191 від 04.10.2004 року Департаменту "Про затвердження Інструкції з оплати праці засуджених до обмеження або позбавлення волі" засуджені до позбавлення волі повинні працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я, спеціальність. Засуджені залучаються до праці на підприємствах або в майстернях (далі - підприємства) установ, а також на державних або інших форм власності підприємствах на підставі укладених письмових угод між установою та замовником за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Департаменту (п.3.1).

Праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку.

Із заробітної плати, отриманих пенсій та інших доходів засуджених здійснюються утримання відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів (крім сум отриманих пенсій) фізичних осіб; аліменти; вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецодягу та спецхарчувания); за виконавчими листами на користь громадян: за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків заподіяних засудженими державі під час відбування покарання. Під час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховуються у стаж роботи для призначення трудової пенсії після звільнення за умови сплати ними страхових внесків до Пенсійного Фонду України в порядку і у розмірах, передбачених законодавством. Страхування засуджених вказаним наказом не передбачено (п.4.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Кримінально-виконавчого Кодексу України (у редакції, яка діяла станом на час відбуття позивачем покарання) засуджені до позбавлення волі повинні працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Стаття 122 Кримінально-виконавчого Кодексу України передбачала, що засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом. Особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах. Призначена пенсія перераховується органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання пенсіонера і з неї відшкодовуються витрати на його утримання у виправній колонії (харчування, речове майно, комунально-побутові послуги та інше), при цьому не менш як двадцять п`ять відсотків пенсії зараховується на особовий рахунок засудженого. Час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії після звільнення за умови сплати ними страхових внесків до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, передбачених законодавством. Засуджені, які втратили працездатність під час відбування покарання, після звільнення їх від покарання мають право на пенсію і на компенсацію шкоди у випадках і у порядку, встановлених законодавством України.

Законом України № 1186-VII від 08.04.2014 року "Про внесення змін до Кримінально-виконавчого кодексу України щодо адаптації правового статусу засуджених до європейських стандартів" змінено поняття "повинен працювати" на поняття "має право працювати", тобто вказаний закон слід розуміти як початок часу з якого засуджені не повинні працювати під час відбуття покарання, а мають право працювати.

Законом України № 1492-VIII від 07.09.2016 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених" встановлено особливості роботи засуджених із одночасним їх регулюванням законодавством про працю України з особливостями Кримінально-виконавчого кодексу України.

Отже, під час відбуття покарання ОСОБА_1 були встановлені норми законодавства якими врегульовано питання самозабезпечення засудженими власних потреб (одяг, харчування, комунальні послуги та ін.) за власні кошти, а не за кошти держави і праця засуджених в установах виконання покарань була як основний інструмент отримання коштів на утримання засуджених в установах.

Укладення трудового договору з засудженим, чинним на той час законодавством, не передбачалося.

Довідкою від 17.0.2009 Управління держдепартаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№ 51) Південної виправної колонії стверджується, що ОСОБА_1 з 31.10.2008 по 31.07.2009 відбував покарання в Південній виправній колонії Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№ 51) та був працевлаштований на підприємстві ПВК № 51 йому нараховувалась заробітна плата, з особового рахунку придбавалися товари, частина коштів зарахувалася на особливий рахунок засудженого.

За таких обставин посилання апелянта на те, що його незаконно залучали до праці є безпідставними.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог, що і стало правовою підставою для відмови у позові.

На підставі ч. 1ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.05.2024

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева