Справа № 567/508/24
У Х В А Л А

19.03.2024 м. Острог

Суддя Острозького районного суду Василевич О.В., перевіривши дотримання вимог ст.ст.175, 177, 318 ЦПК України у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування малолітніх дітей на утриманні, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування у нього на утриманні трьох малолітніх дітей дружини від попереднього шлюбу, вказуючи заінтересованою особою - військову частину НОМЕР_1 .

У своїй заяві заявник просить встановити факт перебування на його утриманні трьох малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказуючи на те, що 09.09.2022 року він уклав шлюб із ОСОБА_5 , та на момент їх одруження на утриманні останньої перебувало троє малолітніх дітей від попереднього шлюбу.

Зазначає, що рідний батько дітей ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, з утримання дітей, що проявляється у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, яка станом на 07.03.2024 року складає понад 80 000 грн., не відвідує дітей у школі, не забезпечує особистими речами та не забезпечує особисті потреби дітей у мінімальному обсязі.

Вказує, що в грудні 2024 року він подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення його з військової служби на підставі абз.12 підпункту "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з підстав перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, проте командир військової частини відмовив йому у звільненні, мотивуючи тим, що він не надав достатніх доказів перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Суд, вивчивши заяву та додані до неї документи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільний справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення передбачено статтею 315 ЦПК України.

Так, згідно п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ст.318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Вимоги, викладені у заяві ОСОБА_1 не пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням.

ОСОБА_6 у своїй заяві зазначає, що встановлення факту перебування трьох малолітніх дітей на його утриманні має юридичне значення, проте не вказує з якою метою даний факт необхідно встановити. В заяві лише вказано, що встановлення факту перебування на утриманні заявника трьох дітей віком до 18 років є підставою для звільнення заявника з військової служби.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували перебування заявника на військовій службі до заяви не долучено, як і не надано доказів його звернення до командира в/ч НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби та отримання відмови у звільненні.

Заявник, обгрунтовуючи свою заяву, зокрема, вказує на те, що рідний батько трьох малолітніх дітей ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що, зокрема, проявляється в ухиленні у їх утриманні та виникненні заборгованості зі сплати аліментів в розмірі понад 80 000 грн., разом з тим належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини в заяві не вказує та суду таких доказів не надає.

Згідно ч.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Розділом IV ЦПК України не передбачено наслідків невідповідності закону заяви поданої в порядку окремого провадження, тому суд вважає за необхідне застосувати до поданої заяви за аналогією закону положення ст.185 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно ч.3 ст.185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судом при винесенні ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення заяви без руху жодним чином не перешкоджає заявнику у доступі до правосуддя після усунення недоліків заяви.

Враховуючи вищевикладене, заявнику слід усунути вказані недоліки, шляхом подачі суду заяви у новій редакції з урахуванням зазначених судом недоліків та надання доказів на підтвердження, викладених у ній обставин.

На підстаі викладеного та керуючись ст.ст.175, 177, 185, 293, 294, 315, 318 ЦПК України, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування малолітніх дітей на утриманні, залишити без руху.

Встановити заявнику строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - 10 днів з дня отримання копії ухвали.

Копію ухвали надіслати заявнику.

Роз`яснити заявнику, що в разі не усунення недоліків заяви у вказаний строк, заява вважається неподаною і повертається заявнику.

Учасник справи може отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://court.gov.ua/.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.