САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/5543/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

11.03.2024 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Мовшовичі Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2023 року представник позивача ОСОБА_5 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що починаючи з 2006 року у квартирі АДРЕСА_1 почала проживати ОСОБА_6 (після укладення шлюбу ОСОБА_7 ), яка зареєструвала своє місце проживання по зазначеній адресі 20.07.2007 року. У 2007 році до займаного нею житлового приміщення вселилися з її згоди її брат ОСОБА_3 та його цивільна дружина ОСОБА_1 . Після вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 переїхала проживати до іншого населеного пункту в м. Кривий Ріг, де проживала разом із батьками свого цивільного чоловіка ОСОБА_8 , звідки вони повернулися у 2008 році після народження доньки ОСОБА_9 . Починаючи з 2008 року у кімнаті 10,2 кв.м. проживали ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , а в кімнаті 14,3 кв.м. проживали ОСОБА_6 разом із донькою ОСОБА_9 та її батьком ОСОБА_10 . Від спільного проживання у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 19.11.2010 року місце проживання малолітньої ОСОБА_9 було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . 15 лютого 2011 року ОСОБА_6 уклала договір найму житла на квартиру АДРЕСА_1 . 18.02.2011 року місце проживання ОСОБА_3 було зареєстровано у займаному житловому приміщенні, а саме квартирі АДРЕСА_1 . На прохання надати дозвіл на реєстрацію у займаному житловому приміщенні ОСОБА_1 було відмовлено через нестачу житлової площі на кількість зареєстрованих осіб. У 2012 році ОСОБА_6 уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_7 . У тому ж році ОСОБА_4 виїхала із займаного житлового приміщення на постійне проживання до РФ разом із дочкою ОСОБА_11 . Таким чином, після 2012 року у квартирі АДРЕСА_1 проживали лише ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_2 . У 2014 році відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суттєво погіршилися та пара стала проживати в різних кімнатах однієї квартири. Через відсутність іншого житла ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_12 не мали можливості змінити своєї постійне місце проживання. ОСОБА_3 періодично на деякий час переїжджав на інше місце проживання, намагаючись створити нову сім`ю, проте кожен раз повертався до спірної квартири. Борги за квартиру, яка накопичилися за період з 2009 року, тобто ще з моменту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю з ОСОБА_4 , довелося погашати колишньому подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , так як з моменту вибуття зі спірної квартири ОСОБА_4 жодної участі в утриманні житлового приміщення остання не приймала. На теперішній час заборгованість погашена. У жовтні 2023 року ОСОБА_3 в черговий раз знайшов жінку з якою намагається створити сім`єю, проте на цей раз він почав вимагати від ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_13 звільнити займане ними житлове приміщення, так як вирішив, що буде проживати зі своєю новою сім`єю у спірній квартирі, де його колишня дружина та син йому заважатимуть. Спірне житло є єдиним для позивача та її неповнолітнього сина. Позивач вселилася до займаного житлового приміщення, як член сім`ї наймача та продовжила проживати після виїзду наймача до іншого постійного місця проживання. Син позивача ОСОБА_14 проживає у спірному житловому приміщенні з моменту народження. Стосовно вселення та умов проживання не було жодних додаткових умов та домовленостей, тому позивач разом із неповнолітнім сином набули права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Для захисту законного права на житло ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 , враховуючи їх тривале постійне та безперервне проживання у спірному житловому приміщенні впродовж 15 років та той факт, що спірне житлове приміщення є їх єдиним місцем проживання, визнання права користування, яке не визнається відповідачами, є необхідною мірою для вирішення спірного питання в судовому порядку. Просить суд, встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 2008 року. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

28 листопада 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Від відповідачів відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено, що 15 лютого 2011 КВ ЖРЕП Самарського району та ОСОБА_6 було укладено Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального фонду, відповідно до якого ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_15 отримали у безстрокове користування житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м. (а.с.11-13).

16 січня 2016 року між КВ ЖРЕП Самарського району та ОСОБА_6 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 (а.с.7-10).

Відповідно до довідки про склад сім`ї ОСОБА_16 зареєстрована за адресо: АДРЕСА_2 , також за вказаною адресою з 18.02.2011 року зареєстровано: її брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з 19.11.2010 року її доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15).

Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 (а.с.14).

03 червня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім`єю і ведуть спільне господарство, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Камеко В.В., зареєстровано в реєстрі №513 (а.с.16-18).

Згідно довідки КЗДО (Ясла-Садок) №139 ДМР №21 від 13.10.2023 року, син ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відвідував КЗДО (Ясла-Садок) №139 ДМР, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд.21, з вересня 2010 року по серпень 2015 року (а.с.19).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_1 задекларована в ТОВ «Лікую ЮА» та знаходиться під наглядом поліклініки з 2008 року, коли стала проживати за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.20).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , задекларований в ТОВ «Лікую ЮА» та знаходиться під наглядом поліклініки за місцем мешкання з народження, дитина проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21).

Згідно довідки КЗО «Середня загальноосвітня школа №11» ДМР від 12.10.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , навчається в 9-Б класі КЗО «Середня загальноосвітня школа №11» ДМР з 01.09.2015 року по теперішній час. За даними особової справи, дитина мешкає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.22).

З акту про проживання від 12.10.2023 рок слідує, що за адресою: АДРЕСА_2 , з 2008 року постійно проживають однією сім`єю ОСОБА_1 , її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та батько останнього ОСОБА_3 (а.с.23).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК УРСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.311 ЦК України).

В Постанові від 16 січня 2019 року по справі №199/10302/14-ц Верховний Суд звертав увагу на те, що право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Тотожна правова позиція була висловлена ВС по справі №390/34/17 у постанові від 10 квітня 2019 року.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням (ч.1 ст.65 ЖК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50; рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»),

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст.1) високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї конвенції. Поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, пункт 141 рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, та наведені у ньому посилання), право на повагу до «житла» наприклад, пункти 54 та 55 ухвали від 11 лютого 2012 року щодо прийнятності заяви у справі «Лазаренко та інші проти України», заява № 27427/02)

ОСОБА_1 вселилася до займаного житлового приміщення, як член сім`ї наймача та продовжила проживати після виїзду наймача до іншого постійного місця проживання. Син позивача ОСОБА_2 проживає у спірному житловому приміщенні з моменту народження.

ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_2 понад 15 років, постійно та безперервно проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1 , вказана квартира є єдиним їх місцем проживання.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що право на житло ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 підлягає судовому захисту у заявлений позивачем спосіб, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути в рівних частках судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 55, 56, 110-112 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-279, 280-284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. пр. Дмитра Яворницького, буд.75, ) про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житловим приміщенням задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 2008 року.

Визнати за ОСОБА_17 та ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Румянцев