Номер провадження 2/404/2562/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючої судді Варакіної Н.Б.

за участі секретаря Щербини А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким просила стягнути на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 81810 грн та інфляційні втрати у розмірі 43930 грн, а також судові витрати пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 21 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 81810 грн зі строком повернення грошей до 24 березня 2022 року. Факт передачі коштів у борг підтверджується нотаріально-засвідченим договором позики.

Інфляційні втрати за сумою боргу 81810 грн з девальвацією курсу до іноземної валюти за період з 21.12.2021 по 24.03.2023 складають 43930 грн.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.11.2023 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Позивач судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Вказала, що відповідач основний борг в розмірі 81810 грн не повернув. Кошти які відповідач перераховував на її рахунок враховувалися в рахунок погашення відсотків, а не на погашення основного боргу за договором позики. Зазначила, що на мирне врегулювання спору не погоджується, оскільки неодноразово йшла назустріч відповідачу. Приймала участь у засіданні за допомогою власних телефонних засобів, оскільки перебуває у м. Херсон.

Відповідач у судовому засіданні вказав, що повернув частину боргу чоловіку ОСОБА_1 та частину коштів перераховував позивачу на рахунок monobank. Пропонував позивачу врегулювати спір мирним шляхом. Зазначив, що позивач приховала факт передачі їм коштів на погашення боргу.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Годованним О.В. договору позики від 24 грудня 2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 81810 грн та зобов`язався повернути дані кошти до 24 березня 2022 року.

Строк повернення грошової суми в повному обсязі настав, проте відповідач умови договору не виконав, грошові кошти не повернув.

Відповідно до п. 3.1. Договору позики крім суми позики, відповідач зобов`язався компенсувати (відшкодувати) позивачу знецінення суми позики внаслідок інфляції та девальвації гривень. Сума такої компенсації (відшкодування) застосовувалася до кожного чергового платежу згідно з графіком повернення.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором позики загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 125740 грн, з яких: сума боргу 81810 грн, інфляційні втрати 43930 грн.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом неоподаткований мінімум доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Постанова ВСУ № 373/2054/16 зроблено висновок, про те, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 та доказів неможливості самостійно подати такі докази.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума грошової позики в розмірі 81810 грн, інфляційні втрати в розмірі 43930 грн. - в загальному розмірі 125740 грн. та судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 526, 533, 1046-1049 ЦК України, ст. 263-265, 353 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) борг в розмірі 81 810 грн та інфляційні витрати в розмірі 43 930 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Рішення складено 14.05.2024.

Суддя Кіровського Н. Б. Варакіна

районного суду

м.Кіровограда