Справа № 185/168/24
Провадження № 2/185/1548/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 травня 2024 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Головіна В. О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К. О., представника позивача адвоката Скирди В. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Межиріцької сільської ради, провизнання права власності на житловий будинок, земельну ділянку та права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Межиріцької сільської ради, про визнання права власності на житловий будинок, земельну ділянку та права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_2 на праві власності належали житловий будинок та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок належав відповідачу 1 на підставі рішення Павлоградського районного суду від 29.12.1994 року, зареєстрованого в Павлоградському МБТІ за № 1-5/5 від 13.01.1995 року.

Земельна ділянка належала відповідачу 1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 874 від 22.02.1996 року, зареєстрованого в Павлоградському МБТІ за № 12-47 від 19.04.2000 року.

19 квітня 2000 року на Павлоградській товарній біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який був зареєстрований на Павлоградській товарній біржі за № 04/41-НД від 19.04.2000 року та вступив в силу з моменту реєстрації на ПТБ.

У відповідності до п. 1 Договору відповідач 1 продав, а ОСОБА_3 купила житловий будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 3, 4 Договору житловий будинок продано за 1600 грн., а земельну ділянку продано за 100 грн., які продавець отримав від покупця до підписання дійсного Договору. Продавець гарантує, що даний об`єкт нерухомого майна знаходиться в непошкодженому, придатному для експлуатації стані, до цього часу нікому не продано, не подаровано, в спорі та під арештом не знаходиться.

Положеннями Договору передбачено, що останній зареєстровано на Павлоградській товарній біржі і не підлягає нотаріальному посвідченню. Цей пункт було включено до Договору відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», якою передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

07.06.2000 року право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу за № 1-5.

Крім того, у ОСОБА_3 в постійному користуванні знаходилась земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,810 га, що розташована на території Межиріцької (раніше Булахівської) сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, на підставі державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 445/01 від 13 грудня 2001 року, копія якого додається до позову.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_3 на вищезазначене нерухоме майно.

Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.10.2023 року позивачу було відмовлено у видачі вищезазначеного свідоцтва з наступних підстав.

Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га нотаріус зазначив, що видача свідоцтва є неможливим у зв`язку з тим, що документ, який підтверджує право власності на вищезазначене спадкове майно є нікчемний (недійсний), так як не був нотаріально посвідчений.

Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,8100 га, що перебувала у померлої на праві постійного користування нотаріус зазначив, що право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Житловий будинок належав померлій матері ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 14.04.2000 року Павлоградською товарною біржею за № 04/41-НД, який було зареєстровано в КП МБТІ від 07.06.2000 року за № 1-5.

Щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена земельна ділянка належала померлій матері ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 14.04.2000 року Павлоградською товарною біржею за № 04/41-НД, який було зареєстровано в КП МБТІ від 07.06.2000 року за № 1-5.

У відповіді на адвокатський запит № 5303/299-23 від 20.12.2023 року зазначено, що у відділі відсутня інформація щодо отримання гр. ОСОБА_3 до 31.12.2012 року державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01.01.2013 року державна реєстрація речового права проводиться органом державної реєстрації прав.

В свою чергу, відсутність у даної земельної ділянки кадастрового номера виключає можливість реєстрації права власності на неї в реєстрі речових прав на нерухоме майно з 01.01.2013 року.

Враховуючи вищенаведене, можливо зробити висновок про те, що ОСОБА_3 купила житловий будинок та земельну ділянку, але за життя не переоформила на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку, про що свідчить відсутність інформації про отримання нею відповідного державного акту на придбану земельну ділянку.

Щодо успадкування права постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства площею 0,810 га.

У ОСОБА_3 в постійному користуванні знаходилась земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,810 га, що розташована на території Межиріцької (раніше Булахівської) сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, на підставі державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 445/01 від 13 грудня 2001 року.

В даному випадку, слід звернути увагу на висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 179/1043/16-ц від 23.06.2020 року.

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки (п. 59 Постанови ВП).

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини (п. 61 Постанови ВП).

Як на причину відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою, нотаріус посилається на п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України де зазначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Однак, положення даного пункту були визнані неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_3 на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, не припинилось зі смертю особи, якій воно належало та входить до складу спадщини.

Крім того, згідно державного акту на право постійного користування землею, остання була передана ОСОБА_3 для «ведення особистого підсобного господарства».

У відповідності до ст. 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, яка була чинна на момент видачі державного акту на право постійного користування землею), у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЗК України від 18.12.1990 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Частиною 1 ст. ЗК України від 18.12.1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Водночас, Земельним кодексом України від 25.10.2001 року такого виду використання «ведення особистого підсобного господарства» у межах категорії «землі сільськогосподарського призначення» не передбачено, а передбачено передачу земельних ділянок «для ведення особистого селянського господарства».

Крім того, згідно Додатку 59 «Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок» Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051, існує такий вид цільового призначення як «ведення особистого селянського господарства» (код виду цільового призначення 01.03).

Як зазначив з цього приводу Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 року у справі № 810/4010/18, в контексті наведених правових положень, колегія суддів в першу чергу звертає увагу на те, що поняття «для ведення особистого підсобного господарства», що застосовувалось у Земельному кодексі України від 18.12.1990 та поняття «для ведення особистого селянського господарства», що застосовується у чинному Земельному кодексі України, є тотожними.

Це також підтверджується листом Держкомзему N 14-22-4/2080 від 05.04.2002 року, в якому зазначено, що на думку Комітету, поняття "особисте підсобне господарство" (ст. 56 Земельного кодексу України від 18.12.90 р. N 561-XII та "особисте селянське господарство" (ст. 33 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. N 2768-III за змістом тотожні.

Відповідач Межиріцька сільська рада до суду не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. У вирішенні питання щодо позовних вимог покладаються на думку суду.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи. Жодних заяв суду не надав.

Ухвалою суду від 23.01.2024 року було відкрито провадження у справі. Розгляд справи було вирішено проводити в загальному позовному провадженні.

Крім того, вищезазначеною ухвалою суду було витребувано з Другої Павлоградської державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 49/2022, заведеної 18.02.2022 року після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої у Спадковому реєстрі за № 69170921.

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

ОСОБА_2 на праві власності належали житловий будинок та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок належав відповідачу 1 на підставі рішення Павлоградського районного суду від 29.12.1994 року, зареєстрованого в Павлоградському МБТІ за № 1-5/5 від 13.01.1995 року.

Земельна ділянка належала відповідачу 1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю № 874 від 22.02.1996 року, зареєстрованого в Павлоградському МБТІ за № 12-47 від 19.04.2000 року.

19 квітня 2000 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, який був зареєстрований на Павлоградській товарній біржі за № 04/41-НД від 19.04.2000 року та вступив в силу з моменту реєстрації на ПТБ.

У відповідності до п. 1 Договору відповідач 1 продав, а ОСОБА_3 купила житловий будинок АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 3, 4 Договору житловий будинок продано за 1600 грн., а земельну ділянку продано за 100 грн., які продавець отримав від покупця до підписання дійсного Договору. Продавець гарантує, що даний об`єкт нерухомого майна знаходиться в непошкодженому, придатному для експлуатації стані, до цього часу нікому не продано, не подаровано, в спорі та під арештом не знаходиться.

Положеннями Договору передбачено, що останній зареєстровано на Павлоградській товарній біржі і не підлягає нотаріальному посвідченню. Цей пункт було включено до Договору відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», якою передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Крім того, у ОСОБА_3 в постійному користуванні знаходилась земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,810 га, що розташована на території Межиріцької (раніше Булахівської) сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 445/01 від 13 грудня 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27 вересня 2021 року.

Дослідивши матерали спадкової справи №49/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 суд встановив.

ОСОБА_1 звернувся до Другої Павлоградської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_3 на вищезазначене нерухоме майно.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.10.2023 року позивачу було відмовлено у видачі вищезазначеного свідоцтва з наступних підстав.

Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га нотаріус зазначив, що видача свідоцтва є неможливим у зв`язку з тим, що документ, який підтверджує право власності на вищезазначене спадкове майно є нікчемний (недійсний), так як не був нотаріально посвідчений.

Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,8100 га, що перебувала у померлої на праві постійного користування нотаріус зазначив, що право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

07.06.2000 року право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу за № 1-5, що підтверджується довідкою КП МБТІ № 12994 від 25.12.2023 року.

Земельна ділянка площею 0,2500 га належала померлій матері ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 14.04.2000 року Павлоградською товарною біржею за № 04/41-НД, який було зареєстровано в КП МБТІ від 07.06.2000 року за № 1-5.

У відповіді на адвокатський запит № 5303/299-23 від 20.12.2023 року зазначено, що у відділі відсутня інформація щодо отримання гр. ОСОБА_3 до 31.12.2012 року державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01.01.2013 року державна реєстрація речового права проводиться органом державної реєстрації прав.

Однак, відсутність у даної земельної ділянки кадастрового номера виключає можливість реєстрації права власності на неї в реєстрі речових прав на нерухоме майно з 01.01.2013 року.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 купила житловий будинок та земельну ділянку, але за життя не переоформила на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку, про що свідчить відсутність інформації про отримання нею відповідного державного акту на придбану земельну ділянку.

Щодо успадкування права постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства площею 0,810 га. позивачем після смерті його матері, суд зазначає наступне.

У ОСОБА_3 в постійному користуванні знаходилась земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,810 га, що розташована на території Межиріцької (раніше Булахівської) сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, на підставі державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 445/01 від 13 грудня 2001 року.

Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 179/1043/16-ц від 23.06.2020 року.

Як на причину відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою, нотаріус посилається на п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України де зазначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Однак, положення даного пункту були визнані неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_3 на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, не припинилось зі смертю особи, якій воно належало та входить до складу спадщини.

Крім того, згідно державного акту на право постійного користування землею, остання була передана ОСОБА_3 для «ведення особистого підсобного господарства».

У відповідності до ст. 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, яка була чинна на момент видачі державного акту на право постійного користування землею), у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЗК України від 18.12.1990 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Частиною 1 ст. ЗК України від 18.12.1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Водночас, Земельним кодексом України від 25.10.2001 року такого виду використання «ведення особистого підсобного господарства» у межах категорії «землі сільськогосподарського призначення» не передбачено, а передбачено передачу земельних ділянок «для ведення особистого селянського господарства».

Крім того, згідно Додатку 59 «Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок» Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051, існує такий вид цільового призначення як «ведення особистого селянського господарства» (код виду цільового призначення 01.03).

Як зазначив з цього приводу Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 року у справі № 810/4010/18, в контексті наведених правових положень, колегія суддів в першу чергу звертає увагу на те, що поняття «для ведення особистого підсобного господарства», що застосовувалось у Земельному кодексі України від 18.12.1990 та поняття «для ведення особистого селянського господарства», що застосовується у чинному Земельному кодексі України, є тотожними.

Це також підтверджується листом Держкомзему N 14-22-4/2080 від 05.04.2002 року, в якому зазначено, що на думку Комітету, поняття "особисте підсобне господарство" (ст. 56 Земельного кодексу України від 18.12.90 р. N 561-XII та "особисте селянське господарство" (ст. 33 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. N 2768-III за змістом тотожні.

Згідно із ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджується наданими суду належними та допустимими доказами, обраний спосіб захисту його права відповідає змісту суб`єктивного права та характеру його порушення, а позовні вимоги ґрунтується на положеннях закону, якими урегульовано спірні правовідносини та на умовах договору, укладеному між сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд має право ухвалити рішення в підготовчому засіданні.

Враховуючи матеріали справи та визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.

Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована та повинна бути задоволена.

З приводу розподілу судових витрат між сторонами, позивач в судовому засіданні просив їх залишити за позивачем.

Керуючись ст. 12,13,89,141,259,263,264,265,280-282 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Межиріцької сільської ради, про визнання права власності на житловий будинок, земельну ділянку та права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом

Визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем першої черги, право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем першої черги, право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем першої черги, право постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,810 га, яка знаходиться на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , паспорт серія НОМЕР_3 , РНОКПП не відомий.

Відповідач: Межиріцька сільська рада, юридична адреса: 51473, Дніпропетровська обл., Павлоградський район, с. Межиріч, пров. Виконкомівський, буд. 1, ідентифікаційний код юридичної особи 04338948.

Суддя: В. О. Головін