Ухвала

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 726/1804/23

провадження № 61-1220ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи: департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення про зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення про зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 та її діти з народження постійно були зареєстровані, проживали та проживають на даний час за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, 12 липня 2023 року мати позивачки - відповідачка ОСОБА_1 , яка є власником будинковолодіння, звернулась до відділу ведення реєстру територіальної громади ДНАП Чернівецької міської ради із заявою про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), та за її заявою, як власника житла, було знято із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Всім дітям на момент зняття їх з реєстрації не виповнилося 14 років.

Позивачка посилалася на пункти 51 та 64 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07 лютого 2022 року (далі - Порядок), згідно з якими подання заяви про зняття з задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників. Задеклароване/зареєстроване місце проживання дитини віком до 14 років може бути знято за заявою одного з батьків, поданою в електронній формі з використанням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Позивачка вважала, що зняття її та її малолітніх дітей, яким на момент зняття з реєстрації не виповнилось 14 років, з місця проживання є протиправним, оскільки заява власника будинковолодіння не свідчать про те, що ОСОБА_1 є законним представником дітей, чи є одним із батьків в розумінні п. 51 Порядку.

Позивачка є багатодітною матір`ю і у зв`язку із зняттям з реєстрації місця постійного проживання вона втратила можливість отримувати соціальні пільги, які передбачені законодавством України для багатодітних сімей.

Просила врахувати і те, що належні на праві приватної власності позивачці будинки не придатні для проживання матері з чотирма малолітніми дітьми.

Зазначала, що ОСОБА_4 є дитиною інвалідом, яка потребує особливого догляду, отримує амбулаторну психіатричну допомогу в ЧОПЛ та проходить реабілітацію в Буковинському центрі комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю «Особлива дитина». Діти ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відвідують заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 51 «Лелеченя» Чернівецької міської ради, що знаходиться у м. Чернівці, а сама позивачка знаходиться на 25-27 тижні вагітності і їй потрібно систематично приходити на огляд до лікуючого лікаря у «Чернівецький обласний пренатальний центр».

Оскільки позивачка є донькою відповідачки ОСОБА_1 , вона має законне право користуватись житлом, яке належить на праві приватної власності матері, в порядку статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради від 12 липня 2023 року про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання її, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

поновити реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , наступних осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

позивачкою оскаржується лише рішення про зняття її та дітей з реєстрації, що не є ідентичним та не передбачає автоматичну втрату права користування житлом і виселення з житла, оскільки таке проводиться у судовому порядку;

зняття з реєстрації не має наслідком позбавлення права на проживання та зміни фактичного місця проживання і відповідно отримання державної допомоги, а також не перешкоджає можливості зареєструватися у належних позивачці житлових приміщеннях, залишившись фактично проживати у будинку в м. Чернівцях;

дії Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради при прийнятті рішення від 12 липня 2023 року про зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . є правомірними, а тому підстави для визнання протиправним такого рішення та його скасування відстуні;

не встановлено жодних порушень, допущених відповідачкою при її зверненні до Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради із заявою про зняття із зареєстрованого місця проживання позивачки.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в інтересах яких діє ОСОБА_11 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 жовтня 2023 року задоволено:

рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 06 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено;

визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради від 12 липня 2023 року про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;

поновлено реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи, за виключенням дітей віком до 14 років, та містить вимогу додатково долучати до заяви документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, коли заява подається законним представником малолітньої дитини, та свідоцтво про народження дитини. Зазначене також підтверджується додатком 6 Порядку, з якого вбачається, що до заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) також слід додати документ, що посвідчує особу законного представника (представника);

згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла;

апеляційний суд зазначив, що дійсно, стаття 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» надає право власнику житла на підставі відповідної заяви, поданої до Департаменту надання адміністративних послуг, зняти особу із її зареєстрованого місця проживання у даному житлі. Однак у даній справі встановлено, що з 18 листопада 2002 року, тобто з часу оформлення ОСОБА_1 права власності на житловий будинок про АДРЕСА_1 , у цьому житловому приміщенні було зареєстровано місце проживання позивачки ОСОБА_3 , яка є донькою відповідачки і її діти зареєстровані у вказаному житлі з народження. Позивачка ОСОБА_3 була зареєстрована в будинку на підставі інших, діючих на той час нормах законодавства, які надавали право їй користуватись житлом, за яким було зареєстровано її місце проживання;

апеляційний суд зазначив, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Зазначені висновки були зроблені Верховним Судом у Постанові від 11 травня 2023 року справа № 718/373/22 (провадження № 61-10981св22);

апеляційний суд зазначив, що ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України). Власник може надати право проживати у своєму приміщенні як членам своєї сім`ї, так і іншим особам. Водночас він також має повне право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З огляду на викладене, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою;

при скасуванні рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив висновок про те, що аналізуючи наявні у справі докази, зокрема, що позивач та її діти тривалий час проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1 , як члени сім`ї власника набули право користування житлом, малолітні діти відвідують дошкільні установи, позивачка є одинокою та багатодітною матір`ю, на її утриманні перебуває дитина з інвалідністю, яка потребує постійного відвідування реабілітуючих закладів, які знаходяться у м. Чернівці, що також може свідчити про сталі соціальні зв`язки, що наявне у позивачки у власності житло є непридатним для проживання та забезпечення соціальних та духовних потреб дітей, колегія суддів вважає, що зняття з реєстрації позивачки та її дітей порушує справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Наведеним спростовуються доводи відповідача про те, що у Департаменту були всі підстави для зняття з реєстрації місця проживання позивачів, а також те, що зняття позивачки та її дітей з реєстрації місця проживання не мало наслідком позбавлення їх права користування житловим приміщенням та зміни фактичного місця проживання.

ОСОБА_1 11 січня 2024 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 12 грудня 2023 року).

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У лютому 2024 року на виконання ухвали Верховного Суду від 05 лютого 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала матеріали на усунення недоліків, зокрема, уточнену касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження судового рішення посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку). Разом з тим, не зазначає постанову (постанови) Верховного Суду, в якій (яких) викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи і містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення і у ній відсутнє обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.Посилаючись у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 не зазначає постанову (постанови) Верховного Суду, в якій (яких) викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат