СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/20644/23

пр. № 2/759/638/24

05 березня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі Шило М.І.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

19.10.2023 р. ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 25.10.2023 р. позовну заяву залишено без руху.

28.11.2023 р. позивачем подано уточнену позовну заяву вимогами якої є здійснення поділу спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право власності на майно у розмірі 40692,96 грн.: мікрохвильова піч «Samsung» - 5149,00 грн., комплект гантелей - 3000,00 грн., телефон «Vivo» - 15092,96 грн., розігрівач для покришок спортивного мотоцикла - 3000,00 грн., підставки для спортивного мотоцикла для прогріву - 14451,00 грн. Визнати за відповідачем право особистої власності на майно у розмірі 40692,96 грн.: тостер - 1000,00 грн., електрочайник «Braun» - 1092,96 грн., мультиварка «Delfa» - 2500,00 грн., сковорода гриль - 1500,0 грн., скляний піддон для випічки - 1000,00 грн., скляна каструля для мікрохвильовки - 1000,00 грн., обігрівач електричний «RZTK» - 1000,00 грн., телефон «Xiaomi» - 9000,00 грн., смарт-годинник - 10000,00 грн., шолом мотоциклетний LS2 для мотоспорту - 12600,00 грн.Визнати за ОСОБА_2 право власності на грошових коштів одержаних від продажу автомобіля марки Mini Cooper R56 д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 272373,51 грн.; визнати право власності на грошових коштів у розмірі 64000,00 грн. за ОСОБА_2 та грошових коштів у розмірі 64000,00 грн. за ОСОБА_3 .

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 01.12.2023 р. відкрито провадження у цивільній справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

11.01.2024 р. ОСОБА_3 подано до суду відзив у якому зазначається про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вказує, що перед розірванням шлюбу сторони дійшли згоди про добровільний поділ майна набутого нами у шлюбі. Так, 17.05.2022 р. ОСОБА_2 за договором дарування подаровано відповідачу частку квартири АДРЕСА_3 . Умовою рівноцінного поділу майна, шляхом продажу набутого автомобіля Mini Cooper R56 2012 року випуску, було укладення договору про розірвання договору дарування частки квартири від 17.05.2022 р. Визначення вартості спірного автомобіля не здійснено згідно вимог законодавства - за дійсною вартістю транспортного засобу. Щодо перерахування позивач грошових коштів на її картковий рахунок вказує, що вони витрачались в інтересах сім`ї та не були виключно її власністю. Щодо поділу грошових коштів, то такі вимоги є бездоказовими, позивачем не зазначається місцезнаходження таких грошових коштів.

21.02.2024 р. до суду надійшла відповідь на відзив у якій зазначається про відсутність згоди позивача на продаж спірного автомобіля, який також був фіктивним, оскільки відповідач продовжує ним користуватися. Ціна автомобіля Mini Cooper R56, визначена у договорі купівлі-продажу є значно заниженою. Позивач визначає вартість транспортного засобу за ринковими цінами на сайтах, де здійснюється продаж подібних за характеристиками автомобілей. Розірвання договору дарування частки квартири АДРЕСА_3 не стосується домовленостей щодо рівноцінного поділу майна. Щодо перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача вказує, що такі дії вчинялись на її прохання та на її особисті потреби, оскільки самостійного заробітку вона не мала. Грошові кошти у розмірі 60000,00 грн., а також все майно залишились в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , яке позивач залишив у зв`язку із домашнім насильством та переїхав в інше місто. Тому таке майно і грошові кошти підлягають поділу.

01.03.2024 р. на адресу суду надійшли заперечення адвоката Власенка Ю.В., який представляє інтереси відповідача, у яких вказується на безпідставність та необгрунтованість аргументів, викладених у відповіді на відзив, посилання на поділ спільного майна сторін , наявність якого жодним чином не підтверджено належними доказами його придбання сторонами та за відсутності зазначення місця перебування такого ймовірного спірного майна.

У судове засідання позивач не з`явився, свою заявою просить здійснювати розгляд справи за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволені.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, приймаючи до уваги відзив відповідача та заяву про застосування до позовних вимог позивача строків позовної давності, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, доходить наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2021 р. про що Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) складено актовий запис №1728 та видано відповідне свідоцтво.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2023 р. (ун. №759/17766/22) шлюб між сторонами розірвано.

Позивачем до складу спільної сумісної власності включений автомобіль Mini Cooper 2012 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , однак не надані достатні докази його придбання. Відповідачем визнається обставина набуття автомобіля у спільну сумісну власність.

Згідно договору дарування від 17.05.2022 р. ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 частку квартири АДРЕСА_3 , ціну якої сторони визначили у розмірі 50000,00 грн.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №8045/2022/3522940 від 22.11.2022 р., який оформлений та підписаний у Сервісному центрі 8045 РСЦ ГСЦ МВС в м.Київ, ОСОБА_3 здійснила продаж транспортного засобу Mini Cooper 2012 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 .

23.11.2022 р. договором про розірвання договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В., дійшли взаємної згоди про розірвання договору дарування частки квартири від 17.05.2022 р. за реєстровим №505.

Вказане також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 08.01.2024 р.

Щодо вимог про поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Згідно вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК Українита визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Разом із цим, жодних доказів на підтвердження купівлі майна, такого як: мікрохвильова піч «Samsung» - 5149,00 грн., комплект гантелей - 3000,00 грн., телефон «Vivo» - 15092,96 грн., розігрівач для покришок спортивного мотоцикла - 3000,00 грн., підставки для спортивного мотоцикла для прогріву - 14451,00 грн., тостер - 1000,00 грн., електрочайник «Braun» - 1092,96 грн., мультиварка «Delfa» - 2500,00 грн., сковорода гриль - 1500,0 грн., скляний піддон для випічки - 1000,00 грн., скляна каструля для мікрохвильовки - 1000,00 грн., обігрівач електричний «RZTK» - 1000,00 грн., телефон «Xiaomi» - 9000,00 грн., смарт-годинник - 10000,00 грн., шолом мотоциклетний LS2 для мотоспорту - 12600,00 грн., підтвердження вартості майна, суду не надано.

Позивачем лише надано доказ, який підтверджує вартість купівлі майна - мультиварки «Delfa» - 2500,00 грн., однак відповідачем таке майно не визнається як спільна сумісна власність. У свою чергу позивачем не доведено додатковими доказами, які б з достовірністю вказували на те, що придбання такого майна здійснювалося подружжям.

Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на частину грошових коштів одержаних від продажу автомобіля марки Mini Cooper R56 д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 272373,51 грн.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на вищевказану норму, заявляючи про стягнення з відповідача 272373,51 грн. в якості вартості 1/2 частини спірного автомобіля, позивач має довести належними та відповідними доказами відповідність заявленого ним розміру вартості такого майна, чого в даному випадку не виконано.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на знайдені ним в мережі Інтернет оголошення з продажу автомобіля такої ж марки та року випуску, що і спірне авто, навіть без зазначення джерела і місця публікації таких оголошень.

Дане визначення вартості спірного автомобіля суд не може вважати належним, як з огляду на непідтвердження взагалі існування вказаних оголошень, на які посилається позивач, так і зважаючи на неможливість використання запропонованого позивачем способу визначення вартості, оскільки в даному випадку мало б бути оцінене конкретне, індивідуально визначене авто відповідними способами доказування.

Встановивши обов`язок доказування стороною усіх своїх тверджень, процесуальним законом також було встановлено й механізм забезпечення стороні можливості доказування, в тому числі й у разі виникнення певних труднощів для сторони самостійно зібрати та подати такі докази до суду. Зокрема такими механізмами є процедура витребування доказів судом, огляд доказів за місцем їх знаходження, судові доручення щодо збирання доказів, призначення експертизи тощо. В той же час, усі ці засоби сприяння судом стороні в можливості доведення своєї позиції характеризуються тим, що суд може лише допомогти стороні в такій дії, однак право на ініціювання такого процесу має виключно сторона, у якої є труднощі в отриманні доказів.

В даному випадку позивачем не було належним чином доведено вартість майна, компенсацію за 1/2 частини якого він просив стягнути з відповідача, відтак не доведено належність і обґрунтованість заявлених позивачем вимог. В свою чергу це призводить до неможливості задоволення судом такої вимоги.

Щодо визнання права власності на грошових коштів у розмірі 64000,00 грн. за ОСОБА_2 та грошових коштів у розмірі 64000,00 грн. за ОСОБА_3

Слід зазначити, що поділу підлягає майно. Однак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами підтвердження факту існування вказаних грошових коштів. Один лише факт перерахування грошових коштів чоловіком за своєї банківської картки на банківську картку дружини у період їх шлюбу не свідчить про їх акумулювання, як на депозитному рахунку та не свідчить про їх наявність на час вирішення даної справи судом.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом беруться до уваги пояснення відповідача про те, що між нею та її колишнім чоловіком були досягнуті усні домовленості щодо поділу майна і які ними були реалізовані 22.11.2022 та 23.11.2022 р., згідно яких, 22.11.2022 р. ОСОБА_3 відступила своє право власності на користь ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , а 23.11.2022 р. здійснила продаж автомобіля Mini Cooper R56 д.н.з. НОМЕР_1 , що є зрозуміли та логічними у сенсі поділу майна подружжя. Доказів про інше суду не надано.

Суд, оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями належності, допустимості і достовірності, доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, відтак позов не підлягає задоволенню.

Керуючись 13, 76-82, 141, 209, 258-259, 263, 264-265, 268, 272,273, 274,279, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Єросова