печерський районний суд міста києва
пр. № 2-5995/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року суддя Печерського районного суду м. Києва Литвинова І. В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики і компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 16 квітня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 17 квітня 2024 року позовна заява залишена без руху з підстав невідповідності вимогам ст.ст. 175, 176 ЦПК України, а саме не вказано відомості про відповідача, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 175 ЦПК України, й не надано доказів / документів, на підставі яких стороною зроблено висновок про підсудність справи Печерському районному суду м. Києва.

Ухвалу судді від 17 квітня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 отримала в електронному кабінеті Електронного суду 18 квітня 2024 року, о 17:10 год.

За приписами абзацу другого пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відтак ухвала про залишення позовної заяви без руху є врученою 19 квітня 2024 року, строк усунення недоліків тривав до 29 квітня 2024 року включно (понеділок).

23 квітня 2024 року представник ОСОБА_3 подала пояснення щодо підсудності справи Печерському районному суду м. Києва, вказавши, що місце реєстрації позивача розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Печерського районного суду м. Києва, а адреса місця реєстрації відповідача не вказана у позовній заяві, оскільки невідома, однак, як згадав позивач вже після подання позовної заяви, останнє відоме йому фактичне місце проживання відповідача розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що також територіально відноситься до Печерського району м. Києва. Сторони між собою не спілкуються, відповідач уникає позивача, його номер телефону невідомий. Згідно з відомостями Державного реєстру прав на нерухоме майно, у відповідача відсутнє будь-яке майно в Україні, але наявні обтяження на арешту, які накладалися службовими особами Печерського району м. Києва.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження доводів про останнє відоме місце проживання чи перебування відповідача у Печерському районі м. Києві, у тому числі за адресою: вул. Миколи Соловцова, буд. 2, чи постійного його заняття (роботи), позовна заява та додатки до неї не містять, накладення обтяжень та арештів службовими особами Печерського району м. Києва не свідчить про наявність підстав, передбачених частиною дев`ятою, десятою статті 28 ЦПК України.

Відтак, посилаючись на положення статті 28 ЦПК України, представник позивача наполягає на тому, що справа за позовом про стягнення заборгованості за договорами позики і компенсації моральної шкоди підсудна Печерському районному суду м. Києва.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини слід брати до уваги те, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року, (Judgementof ECHR of 16 December 1992 DeGeouffredelaPradelle v. France // SeriesA N 253- В).

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним, з точки зору його практичного забезпечення: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства («Golder проти Сполученого Королівства», «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року). Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За приписами частини третьої статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

За змістом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У статті 28 ЦПК України наведений перелік позовів, у яких підсудність визначається за вибором позивача.

Статтею 30 ЦПК України визначено перелік позовів, які розглядаються за правилами виключної підсудності.

Право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання збоку держави.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, висновок про визначення територіальної підсудності справи безумовно має ґрунтуватися на нормах процесуального права і бути підтвердженим належними доказами, на підставі такий висновок зроблено.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої ст. 12, частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист.

За частиною першої ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до частини другої статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, як передбачено частиною четвертою статті 12 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини третьої ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст.ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, а саме не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

З огляду на те, що судове рішення про залишення позовної заяви без руху, залишено не виконаним стороною заявника - не надано доказів на підтвердження того, що останнє відоме місце проживання чи перебування, або постійного заняття (роботи) відповідача, або належне йому нерухоме майно розташовувалося у Печерському районі - за таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 14, 20 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-14, 19, 23, 43, 185, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики і компенсації моральної шкоди, вважати неподаною і повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова