ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 травня 2024 року

м. Харків

справа № 646/6433/21

провадження № 22-ц/818/1476/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Харківобленерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року, ухвалене суддею Шиховцовою А.О., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року Акціонере товариство «Харківобленерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову зазначає, що відповідачі є споживачами послуг з постачання електричної енергії, які надає їм АТ «Харківобленерго». Між тим, внаслідок несвоєчасної оплати комунальних послуг за період з 11 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року за ними утворилась заборгованість за використану електроенергію в розмірі 3 149,22грн., яку останні добровільно сплатити відмовляються.

Просить суд:

стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 3 149,22грн.;

судові витрати, які були сплачені АТ «Харківобленерго», а саме витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270грн. та суму у розмірі 89,62грн. за отримання інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. аркова покласти на відповідачів.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року позов АТ «Харківобленерго» - задоволено частково.

Солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Харківобленерго» заборгованість за спожиту електроенергію за період з 11 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 3 149,22грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Харківобленерго» суму судового збору у розмірі 2 270грн. у рівних частках по 1 135грн. з кожного.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених до нього позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Що стосується розгляду справи по суті, то судом не було надано належної оцінки наданим відповідачкою ОСОБА_1 довідкам абонента.

Крім того, він є особою з інвалідністю І групи, а тому стягнення з нього судового збору є безпідставним.

Позивачем АТ «Харківобленерго» та відповідачкою ОСОБА_1 рішення суду не оскаржується.

АТ «Харківобленерго» надано письмові пояснення в яких вони просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на тіж самі обставини, які були викладені ними у позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 березня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги АТ «Харківобленерго» про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за використану електроенергію в розмірі 3 149,22грн. є обгрунтованими. Строк позовної давності позивачем не пропущено. Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Одним з доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріали справи свідчать, розгляд справи призначався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Копія позовної заяви разом із ухвалою про відкриття провадження у справі яка направлялася, в тому числі відповідачу ОСОБА_2 на на адресу зазначену в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 , була вручена останньому 02 листопада 2021 року про що свідчить зворотне поштове повідомлення (а.с.16).

У подальшому, за клопотанням відповідача ОСОБА_2 , ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2021 року розгляд справи було переведено з спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи у розгляд справи в спрощеному провадженні з викликом (повідомленням) учасників справи.

Як свідчать матеріали справи відповідач ОСОБА_2 за допомогою засобів електронного зв?язку, користуючись своїми процесуальними правами подавав до суду відзив на позовну заяву, заперечення, а також клопотання про розгляд справи за його відсутності, яке також було підписано електронним цифровим підписом, про що свідчить додаток (вкладення) в електронному листі Клопотання 2 (646_4033_21) Validation_Report.pdf(а.с.128-129).

З урахуванням викладеного, посилання відповідача ОСОБА_2 щодо його необізнаності про час та місце розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Що стосується розгляду справи по суті, то колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг, що надає АТ «Харківобленерго» (а.с.6).

За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.5).

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім, обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 7 вказаного Закону передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Водночас відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Частиною 1 статті 10 вказаного Закону передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Пунктом 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 26 Закону України «Про електроенергетику» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач електроенергії несе відповідальність згідно із законодавством за порушення умов договору та Правил користування електроенергією, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

АТ «Харківобленерго» з жовтня 2018 року по грудень 2018 року надавалась послуга з постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим споживачі повинні оплатити надані послуги.

З довідки АТ «Харківобленерго» вбачається, що за період з 11 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року за вказаною вище адресою виникла заборгованість, яка становить 3 149,22грн., розмір спожитої електричної енергії становить 171,6кВт.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату відповідачами заборгованості за отримані послуги за спірний період в повному обсязі, матеріали справи не містять.

Довідки абонента на які посилається відповідач ОСОБА_2 (а.с.106, 107-108) не спростовують факту наявності вказаної позивачем заборгованості. Більш того, із зазначених довідок вбачається, що поточний борг за особовим рахунком № НОМЕР_1 становить 3 149,22грн., що відповідає розрахунку заборгованості позивача.

Що стосується посилань відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2020 року ухвалене у справі №646/4760/17 про встановлення порядку користування квартирою, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається зі змісту заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2020 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , а саме:

1/2 частка в квартирі належить на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_2 ;

1/2 частка в квартирі належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 1 ст. 544 ЦК України). Тобто, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц.

Таким чином, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , є співвласником даної квартири, отже має обов`язок на утримання свого майна. Крім цього, ОСОБА_2 не надано жодних доказів того, що він дійсно не проживає за вищевказаною адресою, як і не надано доказів щодо його звернень з будь-якими заявами або запереченнями щодо нарахувань за спожиті послуги.

Щодо строків позовної давності, який просила застосувати до даного спору відповідачка ОСОБА_1 , слід зазначити таке.

Відповідно статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Так, у позовній заяві заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості, яка виникла у період з 11 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року. Позовна заява надійшла до суду та була зареєстрована і передана на розгляд судді 04 жовтня 2021 року.

Таким чином, строк на звернення до суду з цим позовом АТ Харківобленерго не пропущений, оскільки три роки з дня утворення даної заборгованості мав би сплинути 11 жовтня 2021 року, тобто позовна заява подана до суду у межах строків позовної давності.

Що стосується стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь АТ Харківобленерго витрат по сплаті судового збору, то колегія суддів зазначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI /з наступними змінами/ «Про судовий збір».

У статті 5 цього Закону наведені пільги щодо сплати судового збору.

Так, пунктом 9) частини 1 вказаної статі передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Матеріали справи свідчать, що відповідач ОСОБА_2 з 29 вересня 2011 року є особою з інвалідністю І групи, а отже звільнений від сплати судового збору.

З урахування викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Харківобленерго» понесених останнім витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяві в розмірі 1 135грн., оскільки такі витрати повинні бути компенсовані за рахунок держави у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на корисить АТ «Харківобленерго» витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви розмірі 1 135грн. підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на корисить АТ «Харківобленерго» витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви розмірі 1 135грн. змінити.

Компенсувати за рахунок держави Акціонерному товариству «Харківобленерго» витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 135грн. в порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина