Справа № 216/6885/23
провадження №2/216/819/24
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2024 року м. Кривий Ріг
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого, судді Чирського Г.М.,
за участю: секретаря судового засідання Смолдирева М.Є.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №2 в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП,-
Ухвалою Центрально-Міського районного суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.11.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.02.2024 року винесено ухвалу про витребування доказів за клопотанням позивача.
07 березня 2024 року через канцелярію суду позивачем подано уточнену позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди (майнового збитку) щодо зміни підстави позову, з посиланням на ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.03.2024 року відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви про відшкодування матеріальної шкоди (майнового збитку) ОСОБА_2 від 07 березня 2024 року.
Позивач у судове засідання не з`явилася.
Представник позивача під час судового розгляду позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на задоволенні позовних вимог наполягав із підстав зазначених у позові.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву (заперечень) на позовну заяву, клопотань до суду не подав.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, за згодою позивача, вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, не подав відзив.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому відповідно до положень ч.ч. 6-7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Відповідно до вимог законодавства сфері правовідносин із відшкодування шкоди та усталеної судової практики з цього питання саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, її розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди із заподіяною шкодою.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 вбачається, що власником автомобіля «SCODA FABIA», н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 .
Зі змісту позовної заяви позивача, 13.06.2023 року приблизно о 16.00 год. на вул.. Ньютона біля будинку № 26, 2-го під`їзду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода, яка відбулась з вини водія ОСОБА_3 , внаслідок порушення останнім ПДР України.
За частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Як вбачається з матеріалів справи, відсутня будь-яка інформація щодо страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_1 .
Позивач зазначає, що внаслідок ДТП її автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Проте, про настання страхового випадку позивачем не було повідомлено у відповідні страхові компанії.
На думку суду сторона позивача не надала належних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування розміру заявленої ними матеріальної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між її виникненням та ДТП, яка сталась з вини відповідача.
Так, надані позивачем паперові копії фотографій пошкоджень автомобіля (а.с. 8-14) не відповідають вимогам щодо паперових копій електронних доказів, визначених ч.ч. 1-4 ст. 100 ЦПК України, оскільки вони не посвідчені у порядку, передбаченому законом.
Крім того з даних копій фотографій не можливо встановити коли, ким саме та за яких обставин вони були зроблені, а також відсутні відомлості, що вони є єдиним засобом щодо встановлення дійсного розміру майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП позивачеві.
З огляду на вищевказане, суд визнає дані докази неналежними та недостовірними.
За таких обставин єдиним належним та допустимим доказом в частині отриманих автомобілем позивача технічних пошкоджень може бути складена поліцейськими 13.06.2023 схема ДТП, в якій вказано, що автомобіль «SCODA FABIA», н.з. НОМЕР_2 , отримав пошкодження: вм`ятини на задньому лівому крилі та розбита задня ліва фара.
За таких обставин, суд вважає, що для належної фіксації отриманих від ДТП пошкоджень автомобіля позивача та відмежування їх від пошкоджень/несправностей, які автомобіль мав перед ДТП, позивач повинен був забезпечити проведення його огляду експертом (спеціалістом оцінювачем) із запрошенням до даної процедури відповідача ОСОБА_3 .
Однак даних дій позивачем здійснено не було, послугами експерта чи оцінювача для проведення огляду автомобіля та/або визначення вартості його відновлювального ремонту позивач не скористався, на стадії судового розгляду до суду із відповідним клопотанням про призначення відповідної експертизи не звертався.
Крім того, позивач не дотрималася вимог п.п.33.1.5 п.33.1 ст.33 та п.34.1 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо повідомлення страховика про дорожньо-транспортну подію, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), а також щодо направлення страховиком свого представника (працівника або експерта) до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення розміру збитків.
За таких обставин суд вважає, що попри обов`язок доказування позивач не підтвердив належними, достовірними та достатніми доказами характер та обсяг пошкоджень її автомобіля внаслідок ДТП, а також розмір завданої їй внаслідок ДТП матеріальної шкоди, обумовленої ремонтом автомобіля.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду,крім випадків,встановлених цимКодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, розглянувши матеріали даної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог та їх необґрунтованістю.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 223, 263, 265, 259 ч.6, 268 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП відмовити повністю.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2024 року.
Суддя Г.М. Чирський