Справа № 396/33/24
Провадження № 2/396/166/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2024 року м. Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Цесельської О.С., за участі секретаря судових засідань Новікової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні під час судового розгляду в залі суду м. Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Федоров З.Ф. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, скасування державної реєстрації .

26.01.2024 року ухвалою суду відкрито загальне провадження у зазначеній справі.

В обґрунтування позову представник позивача вказує, що ОСОБА_1 був власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу № 1039 від 28.04.1992 року. На початку 2023 року дізнався від дружини що вказаний будинок йому вже не належить, а власником будинку є його дочка ОСОБА_2 та вона вирішила продати будинок.

У зв`язку з позбавленням права власності на нерухоме майно позивач вимушений був звернутись до правоохоронних органів та до суду. За заявою позивача було розпочате кримінальне провадження за ч.1 ст. 358 КК України. В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що 10.08.1998 року державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування належного позивачу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 2345. В межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження було проведено судово почеркознавчу експертизу № 3237/23-27 від 19.10.2023, відповідно висновку якої, підпис від імені позивача в оригіналі договору дарування житлового будинку від 10.08.1998 року в реквізиті «підпис дарителя» виконаний не позивачем. У зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним договір дарування № 2345 від 10.08.1998, скасувавши державну реєстрацію такого договору.

27.03.2024 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду.

Відповідач відзиву на позов не складала, в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду, заяви про відкладення судового розгляду не надавала.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Так, на підставі договору купівлі продажу № 1039 від 28.04.1992 року, позивач ОСОБА_1 став власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , договір зареєстрований в БТІ № 116/2

10.08.1998 року державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування належного позивачу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 2345, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . (а.с.13).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.12.2023 вбачається, що право власності на житловий будинок г з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору дарування, виданого 29.06.2022 року державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області Шполянською А.О.(а.с.11).

З наданого позивачем витягу з ЄРДР вбачається, що 05.05.2023 року за заявою ОСОБА_1 (позивач у справі) внесено відомості за № 000066 за ч. 1 ст. 358 КК України. (а.с.14).

З наданої позивачем копії висновку експерта № 3237/23-27 за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 000066, складеного 19.10.2023 експертом Кропивницького відділення Київського НДІСЕ, вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі договору дарування житлового будинку від 10.08.1998 року в реквізиті «підпис дарителя» виконаний не ОСОБА_1 .(а.с.15-19)

Згідно із частинами першою та другоюстатті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбаченостаттею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто, необхідно відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.317,319,312,386,391 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 10.08.1998 року, зареєстрований за № 2345 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасувати відповідну державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повне рішення суду складене 12.04.2024 року.

Суддя: О. С. Цесельська