Справа № 314/463/24
Провадження № 2/314/546/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2024 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Свідунович Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб цивільну справу № 314/463/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ідея Банк", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов Кирило Костянтинович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Яреська Т.В. звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовною заявою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. В обґрунтування позову зазначила, що у 2023 році вона дізналась, що приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Хохловим К.К. відкрито виконавче провадження № 66992997 про стягнення з неї користь АТ "Ідея Банк" заборгованості у розмірі 71499,71 грн. Вказане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису № 4477, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. 19.08.2021.

Вважає, що вищевказаний виконавчий напис вчинений з численними грубими порушеннями законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з тим, що, що, по-перше, відповідач не направляв позивачу жодних вимог про усунення порушень кредитного договору, по-друге, у нотаріуса на час вчинення ним виконавчого напису були відсутні документи, які свідчили про безспірність заборгованості за кредитним договором, та, по-третє, на момент вчинення виконавчого напису законом не було передбачено права його вчиняти на кредитних договорах, які нотаріально не посвідчувалися.

На підставі постанови приватного виконавця про звернення стягнення заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, із заробітної плати позивача утримано та перераховано відповідачу грошові кошти у сумі 20966,74 грн. Вказану суму ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача, як безпідставно набуту.

Ухвалою суду від 01.02.2024 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників, сторонам надано строк для надання відзиву, пояснень, відповіді на відзив та заперечень.

20.02.2024 на адресу суду від Акціонерного товариства "Ідея Банк" надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що виконавчий напис № 4477, вчинений 19.08.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає виконанню.

По-перше, 09.04.2019 між АТ "Ідея Банк", Товариством з обмеженою відповідальністю "Нью Файненс Сервіс" (страховий агент) та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту та страхування № Z62.19747.005123633, відповідно до якого Банк надає Позичальнику кредит на суму 41171,00 грн строком на 48 місяців зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних. АТ "Ідея банк" належним чином виконано обов`язки згідно з Кредитним договором. В свою чергу ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконувала, внаслідок чого станом на 06.07.2021 у неї утворилася заборгованість у розмірі 69599,71 грн.

У зв`язку з вказаним вище на адресу Боржника Кредитором було надіслано вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань та довідку-розрахунок заборгованості, які були залишені нею без задоволення. Отже, обов`язок Кредитора щодо пред`явлення Боржнику письмової вимоги про усунення порушень кредитних зобов`язань вважається належним чином виконаним з моменту надіслання відповідної вимоги, а не її отримання.

По-друге, на виконання вимог законодавства АТ "Ідея Банк" надало приватному нотаріусу всі необхідні документи для вчинення нею 19.08.2021 виконавчого напису № 4477, у тому числі: заяву АТ "Ідея Банк" про вчинення виконавчого напису № 12.4.2/57123 від 16.08.2021; договір кредиту та страхування № Z62.19747.005123633 від 09.04.2019; довідку АТ "Ідея Банк" про ненадходження платежів № 12.4.2/57642 від 16.08.2021; вимогу АТ "Ідея Банк" до ОСОБА_1 про усунення порушення кредитних зобов`язань № 12.4.2/ Z62.19747.005123633 від 06.07.2021; довідку-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту та страхування № Z62.19747.005123633 від 09.04.2019 станом на 06.07.2021; список згрупованих поштових відправлень АТ "Ідея Банк"; список згрупованих поштових відправлень цінних листів АТ "Ідея Банк"; опис вкладення до цінного листа та фіксальний чек по оплаті послуг поштового зв`язку; виписку по рахунку ОСОБА_1 ; детальний розрахунок заборгованості за договором кредиту та страхування № Z62.19747.005123633 від 09.04.2019 станом на 06.07.2021. Такі документи цілком підтверджували наявність та безспірність кредитної заборгованості.

По-третє, станом на день вчинення виконавчого напису чинною був Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів"), який доповнено розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин", п. 2 якого передбачено, що для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі № 826/20084/14 визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів".

Однак вказаною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі № 826/20084/14 не визначено моменту, з якого втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, внаслідок чого така втрачає чинність в загальному порядку, встановленому законом для нормативно-правових актів, а саме відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 32/5 від 31.07.2000, за яким нормативно-правовий акт, рішення про державну реєстрацію якого скасовано, не є чинним з дня його виключення з державного реєстру.

В свою чергу, розділ розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" з Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014) виключено тільки постановою кабінету Міністрів України № 480 від 19.04.2022, яка набрала законної сили 28.04.2022.

Таким чином, спірний виконавчий напис вчинено до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014.

По-четверте, АТ "Ідея Банк" категорично заперечує проти кондикційної вимоги, оскільки відсутні ознаки безспірності набутих коштів. Так, стягнення заборгованості хоч і здійснюється внаслідок пред`явлення виконавчого напису до виконання. проте правовою підставою для стягнення коштів є саме кредитний договір. Виконавчий напис виступає лише механізмом реалізації права на захист порушеного права в позасудовому порядку, відповідно до ст. 18 ЦК України. Відтак, навіть у випадку визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, це не виступатиме підставою для повернення стягнених за ним коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, оскільки таке стягнення здійснюється у зв`язку із укладенням між позивачем та відповідачем правочину.

Також у відзиві АТ "Ідея Банк" висловило заперечення щодо витрат на правничу допомогу, у якому відповідач, не погоджуючись із заявленими позивачем витратами на правничу допомогу, просить відмовити у стягненні цих витрат. Посилається на той факт, що до позовної заяви не додано належних та допустимих документів, які б підтверджували витрати на правову допомогу, а також детального розрахунку цих витрат. Так, вартість послуг за домовленістю сторін за договором про надання правничої (правової) допомоги № 23099 від 26.06.2023, укладеного між адвокатом Яресько Т.В. та ОСОБА_1 , складає фіксований гонорар 10000,00 грн, Втім, порядок обчислення гонорару адвоката в залежності від виконаної роботи, складності справи, конкретних обставин в договорі та його додатках повністю відсутній, що, на дімку відповідача, позбавляє як суд, так і відповідача можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Також відповідач вважає, що вартість заявлених послуг є явно неспівмірною зі складністю справи та витраченим часом, що свідчить про штучне збільшення розміру вартості наданих адвокатом робіт та послуг. Зазначає, що даний спір є спором незначної складності, аналогічні правовідносини неодноразово досліджувались судом касаційної інстанції, матеріали справи не містять великої кількості документів та розрахунків, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України строк для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив.

Відповідач та треті особи у наданий судом строк та станом на момент розгляду справи своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не скористались, заперечень щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, відтак відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

09.04.2019 між Акціонерним товариством "Ідея Банк" (кредитодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю "Нью Файненс Сервіс" (страховий агент) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Договір кредиту та страхування № Z62.19747.005123633, відповідно до якого позивач отримала кредит на суму 41171,00 грн строком на 48 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних.

19.08.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4477, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Ідея Банк" невиплачених в строк грошових коштів на підставі Договору кредиту та страхування № Z62.19747.005123633 від 09.04.2019, укладеного між Акціонерним товариством "Ідея Банк" та ОСОБА_1 , строк платежу за яким настав 09.02.2020. Цим виконавчим написом з ОСОБА_1 стягнено за період з 11.03.2020 по 06.07.2021 включно заборгованість у розмірі: 25434,97 грн строковий основний борг; 12296,11 грн прострочений основний борг; 8341,22 грн прострочені проценти; 418,31 грн строкові проценти; 1099,27 грн строкова плата за обслуговування кредиту; 21898,86 грн прострочена плата за обслуговування кредиту; 110,97 грн пеня. Також стягнуто з боржника на користь стягувача плату за вчинення виконавчого напису нотаріусом у розмірі 1900,00 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача за вказаним виконавчим написом, становить 71499,71 грн.

За вказаним виконавчим написом нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Хохловим К.К. відкрито виконавче провадження № 66992997 за постановою від 01.10.2021.

Відповідно до ст. 87 Закону України "Про нотаріат", для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 88 вказаного Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1.2 гл. 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів"), для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині доповнення переліку після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин", відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення.

Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у ст. 88 Закону України "Про нотаріат". Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені ст. 88 Закону України "Про нотаріат" умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням ст. 87 цього Закону.

При прийнятті постанови 22.02.2017 колегією суддів застосовано вимоги положення п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", згідно якого визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту.

Київський апеляційний адміністративний суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття.

Ухвалою від 06.03.2017 у справі № 826/20084/14 Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 та до закінчення касаційного розгляду зупинив її виконання.

Касаційний розгляд справи було закінчено винесенням ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, яка згідно інформації ЄДРСР України була опублікована 13.11.2017. Тобто на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису дія постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 була відновлена.

Встановлено, що резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" № 23 від 21.03.2017. Резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" № 92 від 24.11.2017.

Таким чином, застосуванню при вирішенні спору підлягає саме Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку та підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України № 2075 від 11.11.1999, № 693 від 24.04.2000 та № 1602 від 29.11.2001.

Пунктом 1 зазначеного Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином, після скасування внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, виконавчий напис міг бути вчинений лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності необхідних оригіналів нотаріально посвідчених договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Для вчинення виконавчого напису відповідачем до приватного нотаріуса був поданий Договір кредиту та страхування № Z62.19747.005123633 від 09.04.2019, який був нотаріально не посвідчений.

З огляду на вказане, подані відповідачем для вчинення виконавчого напису документи не відповідали вимогам, які пред`являються вище приведеним Переліком, а, отже, в момент вчинення виконавчого напису 19.08.2021 були відсутні правові підстави для його вчинення.

Висновки суду у цій частині узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17, відповідно до якої кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до Переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, а порушення нотаріусом порядку вчинення нотаріусом виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, на думку суду, неможливість вчинення виконавчого напису у цій справі була обумовлена й іншими обставинами.

Так, вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

В постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 310/9293/15-ц зазначено, що при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Вказана правова позиція висловлена також Верховним Судом України у справі № 6-887цс17.

Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється таким чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.

У постанові від 13.10.2021 у справі № 554/6777/17-ц Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу.

Згідно з правовими висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.11.2021 у справі № 758/14854/20, учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Разом з тим, про неможливість встановлення за поданими документами безспірності заборгованості свідчить і те, що стягувачем не було долучено до заяви про вчинення виконавчого напису доказів отримання боржником вимоги (претензії) про погашення суми заборгованості за кредитом (усунення порушень вимог кредитного договору).

Так, до заяви про вчинення виконавчого напису відповідачем додано тільки копії такої письмової вимоги, адресованої ОСОБА_1 , фіскального чеку, списківзгрупованих поштових відправлень, а також копія опису вкладення, однак вказані документи не можуть бути доказом отримання позичальником письмової претензії від АТ "Ідея Банк", оскільки вказані документи не містять інформації про отримання боржником претензії кредитора.

При цьому позивач стверджує, що такої вимоги від відповідача не отримувала, отже, не мала можливості висловити свої заперечення з приводу наданих АТ "Ідея Банк" розрахунків. Відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача у цій частині.

Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, враховуючи, що станом на час вчинення виконавчого напису зазначена у ньому заборгованість не була безспірною, а також, що нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису застосовано не чинні на той момент норми, які регулюють вчинення виконавчих написів по кредитних договорах, укладених у простій письмовій формі, суд приходить висновку, що спірний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача коштів, утриманих із заробітної плати позивачки за виконавчим провадженням з виконання виконавчого напису нотаріуса суд виходить з такого.

Як вбачається з копії листа приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова К.К. № 1646 від 26.01.2024, в рамках виконавчого провадження № 66992997 винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку направлено до ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" для виконання. На депозитний рахунок приватного виконавця надходили грошові кошти, стягнуті із заробітної плати боржника, які були розподілені згідно вимог чинного законодавства. В рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом на користь стягувача стягнуто та перераховано 20966,74 грн.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вищевказаної статті дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Суд дійшов до висновку про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису № 4477, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. 19.08.2021, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Ідея Банк" заборгованості у розмірі 71499,71 грн, отже правові підстави набуття відповідачем грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України.

За таких обставин, з урахуванням того, що зазначений вище виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивачки грошові кошти відсутня, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у сумі 2422,40 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

20.02.2024 від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, у якому останній зазначає, що заявлена сума витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру. Представник відповідача вважає, що вартість послуг у розмірі 10000,00 грн є неспівмірною із складністю справи, обсягом робіт та послуг, наданих адвокатом, оскільки даний спір є спором незначної складності, аналогічні правовідносини неодноразово досліджувались судом касаційної інстанції, матеріали справи не містять великої кількості документів та розрахунків, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін

З урахуванням вищевикладеного, на думку відповідача, заявлений розмір витрат на правову допомогу є завищеним та повинен бути зменшений до 0.

Крім того, у цьому ж клопотанні відповідачем зазначено, що в договорі не зазначений порядок обчислення гонорару адвоката. На цій підставі представник відповідача просить відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

Судом встановлено, що 26.06.2023 між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Яреськом Т.В. (Адвокат), який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8815/10, виданого Радою адвокатів Київської області, укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 23099.

Відповідно до п. 1 вказаного договору, Адвокат приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту правничу (правову) допомогу щодо:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

- складання звернень (заяв, скарг, пропозицій, адвокатських запитів) та інших документів правового характеру;

- складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства);

- здійснювати представництво Клієнта перед фізичними та юридичними особами, в державних та судових органах України усіх рівнів, а також в усіх без винятку підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, органах місцевого самоврядування, органах внутрішніх справ, органах прокуратури, органах досудового розслідування, в усіх судах, що входять до системи судоустрою України, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з п. 3 цього договору, за надання розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правничу (правову) допомогу, визначається Сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін.

Відповідно до додатку № 3 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 23099 від 26.06.2023, вартість послуг за надання правничої (правової) допомоги за визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, згідно якого було відкрите виконавче провадження № 66992997, за домовленістю Сторін складає фіксований гонорар 10000,00 грн.

Як вбачається з акту прийняття-передачі послуг № 1 від 29.01.2024, адвокатом надана правнича допомога щодо визнання виконавчого напису № 4477 від 19.08.2021 таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих коштів в суді І інстанції на суму 10000,00 грн.

Згідно з розрахунковою квитанцією № 29/01/24 від 29.01.2024, адвокатом Яреськом Т.В. прийнято від ОСОБА_1 на підставі договору № 23099 від 26.06.2023 гонорар у сумі 10000,00 грн за надання правничої допомоги щодо визнання виконавчого напису № 4477 від 19.08.2021 таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих коштів в суді І інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

За змістом ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

За приписами п. 4 ст. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Вказані форми розміру гонорару відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п. 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Сторони погодили, що Клієнт виплачує Адвокату винагороду в розмірі 10000,00 грн, яка є фіксованою (п. 2 додатку 3 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 23099 від 26.06.2023).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (п.п. 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.п. 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (п. 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п. 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (п. 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22).

Беручи до уваги неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, суд вважає заявлену суму компенсації витрат надмірною, тому присуджує її частково у розмірі 4000,00 грн.

При цьому суд не вбачає підстав для зменшення цих витрат до 0 грн, як заявило АТ "Ідея Банк" у клопотанні про зменшення витрат, оскільки справа містить вимоги майнового характеру, була прийнята судом до розгляду, а адвокат здійснив певний обсяг роботи для підготовки та подання до суду позовної заяви. Суд врахував обставини співмірності розміру витрат зі складністю справи, ціною позову, що й стало підставою для зменшення до 4000,00 грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства "Ідея Банк" (, адреса місцезнаходження: м. Львів, вул. Валова, 11), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов Кирило Костянтинович (адреса місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Перша Ливарна, 40, офіс 122), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України задовольнити частково.

Визнати виконавчий напис № 4477 від 19.08.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Ідея Банк" заборгованості в розмірі 71499,71 грн, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства "Ідея Банк" (, адреса місцезнаходження: м. Львів, вул. Валова, 11) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) безпідставно утримані із заробітної плати за виконавчим провадженням № 66992997 грошові кошти у розмірі 20966,74 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства "Ідея Банк" (, адреса місцезнаходження: м. Львів, вул. Валова, 11) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Наталія Миколаївна Свідунович

29.04.2024