ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 697/2616/23
Провадження № 22-ц/821/681/24
категорія: 304010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Гончарук Андрій Володимирович

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2024 року (ухваленого під головуванням судді Скирди Б.К. в приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

04 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 25 грудня 2011 року ОСОБА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_2 , з іншої сторони, було укладено усний договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який відповідно до погосподарських книг Литвинецької сільської ради за 1977-2011 р.р. обліковувався за відповідачем, котрий за певних життєвих обставин не здав його в експлуатацію та не отримав свідоцтво про право власності на даний будинок, а сам вибув 12.01.1988 на постійне місце проживання в м. Канів, що підтверджується довідками виконавчого комітету Бобрицької сільської ради від 15.08.2023 за вих. № 281 та від 08.09.2023 за вих. № 301.

Після проведення розрахунків, вказує ОСОБА_1 , за заявою відповідача Литвинецькою сільською радою вищезазначений житловий будинок з січня 2012 року, відповідно до погосподарських книг став обліковуватися за нею.

За відсутності у відповідача правовстановлюючих документів на належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 , зазначає позивач, вона не могла укласти з відповідачем нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, вважала, що після здачі будинку в експлуатацію, зможе отримати свідоцтво про право власності на даний будинок.

Придбавши добросовісно вищезазначене майно, за браком коштів, вказує ОСОБА_1 , вона не змогла своєчасно здати його в експлуатацію та отримати свідоцтво про право власності, оскільки будинок потребував певної реконструкції, а тому відклала дану процедуру на потім.

На момент звернення до суду з даним позовом, зазначає ОСОБА_1 , вона вже протягом 10 років та 8 місяців з дня придбання добросовісно та відкрито володіє придбаним будинком, в якому проживає разом з сім`єю чоловіком та дітьми. Доглядає за будинком та утримує його, своєчасно сплачує комунальні послуги, постійно робить в ньому поточні та капітальні ремонти. Всього на утримання приміщення вже витрачено з сімейного бюджету по її підрахунках близько 190000,00 грн. Так, за вказаний період нею відремонтовано покрівлю, реконструйовано всередині будинку кімнати.

Також в 2021 році замовлено та виготовлено в комунальному проектно-виробничому підприємстві «ОБЛАРХІВБЮРО» технічний паспорт на даний будинок садибного типу з господарськими будівлями. Відповідно до технічного паспорту вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, будинок не є аварійним та придатний для використання. Згідно Звіту № 0609/23-1 про проведення оцінки від 06.09.2023 його вартість становить 78000,00 грн.

Окрім цього, 17.10.2014 для будівництва і обслуговування житлового будинку, вказує ОСОБА_1 , нею отримано в приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :02:001:1060, розташовану під даним будинком, що підтверджується свідоцтвом на право власності та витягом з державного реєстру речових прав від 17.10.2014.

Після отримання технічного паспорта та приватизації земельної ділянки, 09.02.2022 нею було подано державному реєстратору на нерухоме майно Бобрицької сільської ради ОСОБА_3 заяву про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , після розгляду якої та доданих документів, реєстратором було прийнято рішення про відмову їй у державній реєстрації даного будинку, оскільки вона, відповідно до технічного паспорта, не являється його забудовником, так як будинок побудовано до її дня народження у 1968 році, а вона народилася у 1981 році.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності від 11.09.2023, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано.

З огляду на вказані обставини, позивач просить суд: - визнати укладеним 25 грудня 2011 року договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , між продавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місце проживання: АДРЕСА_2 , та покупцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Разом з тим, будь-яких доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину позивачем суду не надано, як власне і не надано самого договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 25.12.2011 між ОСОБА_1 та відповідачем.

Суду також не доведено будь-якими доказами обставин ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Жодних об`єктивних перешкод для нотаріального посвідчення договору (стан здоров`я, виїзд за кордон на постійне місце проживання, втрати будь-якого зв`язку позивача з відповідачами чи інше) судом першої інстанції не встановлено та з матеріалів справи не вбачається. Також не встановлено втрату можливості посвідчення договору купівлі-продажу саме на момент розгляду справи та ухвалення рішення.

На переконання суду першої інстанції, визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог, суперечить вимогам закону з викладених вище підстав, а тому з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи не може бути єдиною та достатньою підставою для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 05 березня 2024 року, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, постановленим при неправильному застосуванні норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, просила скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2024 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції не взято до уваги ті обставини, що як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі- продажу будинку в інший спосіб як усний, укласти даний договір не могли, оскільки за відсутності у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на дане нерухоме майно, нотаріальне посвідчення такого договору унеможливлювалось. Даний будинок обліковувався за ОСОБА_2 в погосподарських книгах сільської ради в період з 1977 по 2011 роки, що на той час було поширено в сільській місцевості.

Після часткового виконання договору та виготовлення ОСОБА_1 технічної документації на вказаний будинок, отримання ОСОБА_2 права власності на нього унеможливлювалось тим, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, у 2014 році була приватизована ОСОБА_1 . Дана обставина наразі також унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Скаржниця вважає, що іншого способу, окрім визнання укладеним 25 грудня 2011 року усного договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , між продавцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання права власності на даний будинок за ОСОБА_1 не існує.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

16 квітня 2024 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій останній позовні вимоги ОСОБА_1 визнає повністю та просить суд їх задовольнити. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 08 лютого 2024 року постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, про що ОСОБА_2 не заперечує.

Фактичні обставини справи

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 06.12.2021, звернувшись до Комунального проектно-виробничого архітектурно-планувального підприємства «ОБЛАРХІВБЮРО» Черкаської обласної ради, виготовила технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-15).

ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :02:001:1060, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 28224808 від 17.10.2014, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 28224902 від 17.10.2014 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 345971943 від 11.09.2023 (а.с.16, 17, 18).

З довідки від 14.09.2023 № 598о, виданої Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» вбачається, що за даними КП «ЧООБТІ» станом на 01.01.2013 за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок в с. Литвинець Черкаського району не зареєстровано (а.с.19).

З довідки (витяг з погосподарської книги) від 15.08.2023 № 281, виданої Виконавчим комітетом Бобрицької сільської ради вбачається, що за даними погосподарських книг з 1977 року по даний час в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані наступні особи:

- погосподарська книга № 6 з 1977 по 1979 роки (ОР № 603): ОСОБА_2 (примітки: рік забудови 1978), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

- погосподарська книга № 3 з 1980 по 1982 роки (ОР № 195): ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

- погосподарська книга № 3 з 1983 по 1985 роки (ОР № 193): ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

- погосподарська книга № 3 з 1986 по 1990 роки (ОР № 191): ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вибули на проживання в м. Канів 12.01.1988;

- погосподарські книги за 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2006-2010 інформація відсутня;

- погосподарська книга № 2 з 2011 по 2015 роки (ОР № 0192): ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

- погосподарська книга № 2 з 2016 по 2020 роки (ОР № 0193): ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

- погосподарська книга № 2 з 2021 по 2025 роки (ОР № 0193): ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.20).

З довідки від 08.09.2023 № 301, виданої Литвинецьким старостинським округом виконавчого комітету Бобрицької сільської ради вбачається, що за даними погосподарського обліку будинок за адресою: АДРЕСА_1 з 1977 року по 2011 рік обліковувався за ОСОБА_2 , а з 2012 року по даний час будинок за цією ж адресою обліковується за ОСОБА_1 . Підстава: погосподарські книги з 1977 року по 2023 рік (а.с.21).

З рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 63402620 від 11.02.2022 вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 в зв`язку з неможливістю встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно (а.с.22).

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції від 18.12.2011, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції від 18.12.2011, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції від 18.12.2011, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

У справі, що розглядається, позивачка просить суд визнати укладеним договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 грудня 2011 року, на момент якого діяла редакція ст. 210,640 ЦК України щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації, з якою пов`язується момент укладення такого договору. Зважаючи на те, що державна реєстрація договору здійснена не була, тому між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу житлового будинку, а відтак і не виникло будь-яких прав та обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції з поміж іншого, дійшов вірного висновку про те, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог суперечить вимогам закону, в тому числі з викладених вище підстав, а тому з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи, таке визнання не може бути єдиною та достатньою підставою для задоволення позову.

Посилання апеляційної скарги на те, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати такий договір дійсним, є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, у зв`язку із чим не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12.

Інші доводи, наведені у апеляційній скарзі, були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який обґрунтовано їх спростував.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 02 травня 2024 року/