КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4918/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 757/9028/23-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Литвинової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення компенсації моральної шкоди,

встановив:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення компенсації моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 13.04.2005 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № К2Н0АК00434056, за умовами якого позивач отримав у кредит 11 610 доларів США. У силу певних фінансових труднощів, спірних моментів з відповідачем через виплату страхового випадку, кредит, що майже був виплачений, повністю погашено не було і залишилася заборгованість. Із сайту Єдиного реєстру боржників України позивач отримав інформацію про те, що відносно нього відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 про стягнення боргу у розмірі 733 702,38 грн., що становить 21 174,00 доларів США. Позивач не отримував жодних документів по виконавчому провадженню, а про його існування довідався, коли почалися стягнення з його пенсійного рахунку.

Позивач зазначав, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.10.2014 року у справі № 369/10139/14-ц стягнуто з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором від 13.04.2005 року № К2Н0АК00434056 у сумі 16 808,90 доларів США, що складає 220 364,68 грн.

Виконавчим написом нотаріуса з позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка вже стягнута судовим рішенням, що суперечить принципу неможливості подвійного притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року у справі № 757/61048/21 виконавчий напис № 10839, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. 01.11.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 733 702,38 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню.

Зазначене рішення набрало законної сили 18.10.2022 року, проте виконавче провадження № НОМЕР_3 закінчено лише 21.02.2023 року.

Отже, внаслідок незаконних дій відповідача з позивача здійснювалися відрахування з пенсії по інвалідності ІІ групи протягом п`яти років. Весь цей час інформація про позивача висвітлювалася у реєстрі боржників. Крім цього, банк намагався стягнути з позивача 733 702,38 грн., порушуючи вимогу щодо уникнення подвійної відповідальності, безспірності заборгованості, трирічного строку позовної давності і необхідності нотаріального оформлення документів, по яких вчинено виконавчий напис. Усі ці дії призвели до значних психологічних страждань, чим завдали позивачу значну моральну шкоду.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив стягнути з відповідача 733 702,38 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що внаслідок незаконних дій відповідача з позивача здійснювалися незаконні відрахування з пенсії по інвалідності II групи протягом 5 років. Весь цей час також незаконно висвітлювалася інформація в реєстрі боржників. Крім того відповідач незаконно намагався стягнути з позивача 733 702,38 грн., що призвело до значних психологічних страждань, що є суттєвою моральною шкодою, завданою позивачу.

Позивач, оцінюючи відшкодування моральної шкоди, завданої діями відповідача, має варіант захисту за аналогією права - відповідно до статті 135 КУпАП, коли за спробу неправомірно використати чужі кошти накладається штраф у 10 кратному розмірі, відповідно сума до відшкодування має вираховуватися від суми, яку відповідач пробував привласнити за рахунок позивача.

Разом з тим, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц, про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безспірного збагачення, позивач вважає, що необхідна сума до відшкодування моральних збитків становить 733 702,38 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк» - Гордієнко В.А., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотримання норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, позивач повинен довести, що моральна шкода взагалі була завдана (ст. 80, 81 ЦПК України). Жодних доказів заподіяння моральної шкоди позивачем не було надано. Крім того, жодних доказів на підтвердження того, що саме АТ КБ «Приватбанк» завдав позивачу моральної шкоди, не надано. Будь-яким судовим рішенням не визнано протиправність діянь АТ КБ «Приватбанк» у правовідносинах з ОСОБА_1 .

У порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Судове рішення не було виконане, тому АТ КБ «Приватбанк» звернулося до приватного виконавця ЧМНО Завалієва А.А. щодо вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, яка виникла у період з 13.04.2005 року по 31.08.2017 року. Отже, посилання ОСОБА_1 на порушення вимоги щодо уникнення подвійної відповідальності не відповідає дійсності.

В судове засідання 21.02.2024 року позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Гриниха Т.Ю. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк скористався різними засобами для захисту свого порушеного майнового права, а саме шляхом подання до суду позову про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, і шляхом звернення до нотаріуса для отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості, оскільки виконання судового рішення не було ефективним, хоча й у подальшому виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню, так як при його вчиненні порушено норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5.

Сторона позивача не надала доказів завдання їй моральної шкоди діями чи рішеннями відповідача на підтвердження обставин, на які посилається як на підставу позову.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.04.2005 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № К2Н0АК00434056, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 9127 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором (а. с. 47-50).

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти у розмірі 9127 доларів США ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року у справі № 369/10139/14-ц позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13.04.2005 року № К2Н0АК00434056 у сумі 16 808,90 доларів США, що за курсом 13,11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.09.2014 року складає 220 364,68 грн, вилучено у ОСОБА_1 та передано у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль DAEWOO, модель: LANOS TF69Y, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікат для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля обліку в органах ДАІ України (а. с. 52-54).

01 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис № 10839 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № К2Н0АК00434056 у розмірі 733 702,38 грн. та 1800 грн. витрат за вчинення виконавчого напису (а. с. 45).

08 лютого 2018 року постановою старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Литвин С. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 на підставі виконавчого напису № 10839 щодо задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 (а. с. 12).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року у справі № 757/61048/21-ц виконавчий напис № 10839 від 01.11.2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню (а. с. 15-19).

21 лютого 2023 року старший державний виконавець Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Власюк Л.С. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 10839, виданого 01.11.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Завалієвим А. А., у зв`язку із набранням законної сили заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2022 року, яким виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню (а. с. 13).

Відповідно до довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_1 , за період з 01.03.2018 року по 14.02.2023 року із суми пенсії здійснювалися відрахування (а. с. 14).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, позивач вказав, що внаслідок незаконних дій відповідача, що полягали у незаконному вчиненні виконавчого напису нотаріуса та звернення його до виконання, тобто застосування подвійної відповідальності за один кредитним договором, із нього здійснювалися відрахування з пенсії по інвалідності ІІ групи протягом п`яти років, що завдало йому сильних душевних та моральних страждань.

З матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.10.2014 року у справі № 369/10139/14-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13.04.2005 року № К2Н0АК00434056 у сумі 16 808,90 доларів США, що за курсом 13,11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.09.2014 року складає 220 364,68 грн., звернуто стягнення на предмет застави - транспортний засіб, що належить позивачу.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року - залишено без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України ( в редакції на час ухвалення вказаного судового рішення) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Разом з тим, жодних даних про належне виконання відповідачем вказаного рішення суду матеріали справи не містять. Як зазначив представник АТ КБ «Приватбанк», вказане судове рішення не виконано. Доказів протилежного позивачем та його представником не надано.

У подальшому банк звернувся до приватного нотаріуса з метою отримання виконавчого напису та 01 листопада 2017 року приватним нотаріусом ЧМНО Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис № 10839 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № К2Н0АК00434056 у розмірі 733 702,38 грн.

Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням (висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі № 921/107/15-г).

Верховний Суд неодноразово вказував, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, оскільки кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанови Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 2-1513/10, від 05.12.2018 року у справі № 761/31346/13-ц, від 22.05.2019 року у справі № 640/18356/17, від 28.08.2019 року у справі № 759/4036/18).

Враховуючи наведене, посилання позивача на те, що виконавчим написом нотаріуса з позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка вже стягнута судовим рішенням, що суперечить принципу неможливості подвійного притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, є безпідставними, оскільки банк не був позбавлений можливості стягнути суму заборгованості за кредитним договором за виконавчим написом у разі невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, що не вважається подвійним стягненням.

Банк скористався різними засобами для захисту свого порушеного майнового права, а саме: шляхом подання до суду позову про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та шляхом звернення до нотаріуса для отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості, оскільки виконання судового рішення не було ефективним.

Не зважаючи на те, що у подальшому виконавчий напис судом визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки при його вчиненні порушено норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на погашення позивачем заборгованості за кредитним договором.

При цьому, сам позивач у позовній заяві визнав, що заборгованість закредитним договором від 13.04.2005 року № К2Н0АК00434056 ним не погашена.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».

Звертаючись до суду, позивач не надав будь-яких доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів протиправність дій заподіювача шкоди і його вину, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом фактично дублюють обставини, зазначені ОСОБА_1 у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог, яким суд першої інстанції надав належну оцінку та з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що незаконне відрахування із пенсійних виплат, спрямоване для погашення суми заборгованості за виконавчим написом, який в подальшому судовим рішенням визнаний таким, що не підлягає виконанню, призвело до заподіяння йому збитків - висновків суду у даній справі не спростовують, оскільки звернення до примусового виконання виконавчого напису нотаріуса є правом стягувача, а правовим наслідком визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за яким відбулося повне або часткове виконання, є виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового рішення правова підстава вважається такою, що відпала. ( висновок Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 ).

У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 308/13418/20 Верховний Суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що саме по собі визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, адже позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача і моральною шкодою та наслідками, що настали.

Відповідно до вказаної постанови, колегія суддів Верховного Суду погодилась з висновком суду першої інстанції та зазначила, що « матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями і протиправними діями відповідача. Крім того, твердження позивача про те, що моральна шкода, завдана йому відповідачем, пов`язана зі стражданнями, зумовленими відсутністю боргу за кредитним договором, є безпідставними, оскільки обставина наявності чи відсутності боргу не була предметом судового розгляду у справі і судами не досліджувалася. Також слід зазначити, що обставина наявності боргу позивача перед банком встановлена заочним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 18 грудня 2012 року у справі № 05012201/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2014 року, і відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді справи. Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для стягнення заявленої позивачем моральної шкоди.»

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу беззадоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.