Провадження № 2/344/583/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді Польської М.В.

секретаря Мациборка С.Я.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача 4 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся у серпні 2023р. до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання образливою та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу його честі, гідності та ділової репутації інформацію образливого характеру, розповсюджену відповідачами, а саме: поширений ОСОБА_4 допис у соцмережі «фейсбук» у вигляді фото колажу із двох фотографій та написом червоного кольору «Герої! Нехай вас Бог береже! Повертайтесь живі» і символом рук складених для молитви, допису ОСОБА_6 на власній сторінці соцмережі в якому оприлюднила скріншот приватної переписки з Прокопчуком стосовно подання позовної заяви в суд у справі №344/11192/23, поширення ОСОБА_5 допису ОСОБА_6 з додаванням до нього образ та погроз в адресу ОСОБА_1 , допис ОСОБА_5 на власній сторінці соцмережі від 27.07.23р. з приводу подання ОСОБА_1 позовної заяви в суд у справі №344/11192/23 та доданого фото колажу з трьох фотографій клоуна, рамзана кадирова та ОСОБА_1 із звинуваченням у придбанні останнім статусу учасника бойових дій у 2014 році, допису ОСОБА_3 , який прокоментував поширені 27.07.23р. на соцсторінках дописи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дописи образливого характеру з приводу подання ОСОБА_1 позовної заяви до суду у справі №344/11192/23 словами «там інтелектуальна інвалідність» із зображенням регочучого смайлика; зобов`язати відповідачів припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності та ділової репутації стосовно ОСОБА_1 ; стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 50 000грн. у рівних частках з кожного по 12500грн.; стягнути в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2684грн. солідарно з відповідачів.

Позов обґрунтував тим, що у червні 2023р. позивачу від третіх осіб стало відомо про те що відповідач1 ОСОБА_4 (колишній поліцейський Управління поліції охорони Івано-Франківської області) на своїй сторінці у соцмережі «фейсбук» вчинив допис у вигляді фотоколажу із двох фотографій належних позивачу (який працює на посаді зав.сектора фізичної охорони Управління поліції охорони Івано-Франківської області), де ОСОБА_1 тримає мисливський карабін та написом червоного кольору «Герої! Нехай вас Бог береже! Повертайтесь живі» і символом рук складених для молитви. Даним дописом відповідач1 публічно образив та принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки складається хибна громадська думка, що позивач не бажає захищати державу (позивач визнаний на даний час непридатним до військової служби), виставляючи його як боягуза, хоча позивач є колишнім бійцем зведеного загону працівників міліції УМВС України в Івано-Франківській області, в складі якого він добровольцем приймав участь в АТО у 2014-2015 роках. Відповідач3 ОСОБА_6 на власній сторінці соцмережі 25.07.23р. поширила допис образливого характеру, в якому оприлюднила скріншот приватної переписки позивача з Прокопчуком стосовно подання ОСОБА_1 позовної заяви в суд у справі №344/11192/23. Цього ж дня, відповідач2 ОСОБА_5 поширив допис відповідача3 додавши порцію образ та погроз в сторону позивача, а на власній сторінці соцмережі відповідача 1 та відповідача2 від 27.07.23р. з`явився допис з приводу подання ОСОБА_1 позовної заяви в суд у справі №344/11192/23 та доданого фото колажу з трьох фотографій клоуна, рамзана кадирова та ОСОБА_1 із звинуваченням у придбанні останнім статусу учасника бойових дій у 2014 році. Дану публікацію прокоментував відповідач4 ОСОБА_3 з приводу подання ОСОБА_1 позовної заяви до суду у справі №344/11192/23 словами «там інтелектуальна інвалідність» із зображенням регочучого смайлика. Поширені дописи носять очевидно образливий та принизливий характер щодо позивача, мали на меті приниження честі, гідності та ділової репутації між співробітниками державного органу, де працює ОСОБА_1 .. Моральну шкоду оцінює у 50000грн.. яка виразилась у стражданнях та переживаннях, порушення душевної рівноваги, приниженні перед співробітниками та іншими людьми, змушення до виправдовування.

Ухвалою судді від 11.08.2023р. відкрито провадження у справі.

04.09.2023р. від відповідача3 ОСОБА_6 надійшло заперечення на позов, в якому зазначено що 25.07.23р. на власній сторінці у соцмережі «фейсбук» була опублікована її власна суб`єктивна думка щодо переписки ОСОБА_4 (з його дозволу) та ОСОБА_1 , в якій позивач погрожує ОСОБА_8 заявою в суд або пропонує так би мовити «замнути» дану справу, тому така інформація не є недостовірною. Стосовно висловлювання про таку переписку зі сторони відповідача3, то вона виражала виключно суб`єктивну свою думку. Такі судження є оціночними. Позов не містить доказів, що такий допис у соцмережі підриває авторитет позивача серед співробітників, його підлеглих та перед керівництвом, як і не вказує позивач, яку моральну шкоду спричинив допис ОСОБА_6 ..

Ухвалою суду від 04.12.2023р. закрите підготовче провадження у справі.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити з підстав зазначених у позові.

Відповідач4 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що працював в Управлінні поліції охорони Івано-Франківської області з 2019 по 2022 роки, безпосередньо з позивачем по роботі конфліктів не мали, у підпорядкуванні його не перебував. Стосовно поширення будь-якої інформації, то жодну інформацію не поширював, а тільки зробив коментар під дописом (суть та підстави уже й не пригадує по спливу часу), разом з тим, зазначення позивачем про вислів відповідача4 «там інтелектуальна інвалідність», то такий коментар, який міг бути оціночним судженням, немає конкретизації щодо будь-якої особи, тим паче позивача чи його ім`я, тому доводи позивача щодо вимог до нього, є недоведеними.

Відповідач 1,2 в судові засідання не зявилися, повідомлялися належним чином, відзиву на позов не подавали.

Відповідач3 в судове засідання не зявилася, однак подала відзив на позов.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 2023 році (точніший час позивач пояснив, що не пригадує) ОСОБА_1 у соцмережі «Facebook» на своїй сторінці (назва зареєстрованого та належного йому облікового запису - ОСОБА_9 Внук) помістив власне фото (а.с.8, фото зліва), на якому він тримає у руках власний мисливський карабін КО-44, дозвіл на дану зброю позивачу було видано ГУНП 17.06.2021р. (а.с.14).

Отже, позивач має власну сторінку в соціальній мережі «Facebook», на якій він може публікувати різного роду дописи та особисті чи інші фото. Чи його акаунт (обліковий запис) за технічними налаштуваннями мав станом на липень 2023 року обмеження конфіденційності (обмеженість доступу для осіб, які не є його підписниками, а також заборону коментування та поширення (репосту) розміщених ним публікацій, зокрема й фото, позивач не доводив перед судом. Звідси, розміщене у 2023 році на сторінці соцмережі, яка могла бути відкрита для перегляду необмеженого кола осіб чи його підписників, позивачем власного фото, то таке могло бути перекопійоване будь ким з цих осіб.

Позивач ОСОБА_1 , згідно довідки від 16.02.2023р. працює завідувачем сектору фізичної охорони Управління охорони в Івано-Франківській області (а.с.15) і на даний час також. Дане управління є територіальним органом Нацполіції України. В довідці також зазначено, що працівникам Нацполіції України згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

02.06.2023р. о 22.20год ОСОБА_4 розмістив допис на своїй сторінці у соцмережі «Facebook», у вигляді фото колажу із двох фотографій (перша зліва фотографія взята з сторінки позивача, де зображений, як вже зазначалось вище, позивач та фото ще однієї невідомої особи) з написом червоного кольору «Герої! Нехай вас Бог береже! Повертайтесь живі» із символом рук складених для молитви (а.с.8).

Відповідач1 ОСОБА_4 , як пояснив позивач, є колишнім поліцейським Управління поліції охорони Івано-Франківської області, при цьому відповідач4 ОСОБА_3 надаючи пояснення суду зазначив, що ОСОБА_4 перебуває на військовій службі та бере участь у захисті держави на сході. Факти перебування відповідача1 у ЗСУ на час розгляду справи суду не вдалося встановити, через відсутність будь якого повідомлення та участі ОСОБА_4 в судових засіданнях.

Даним дописом, як доводив позивач та його представник, ОСОБА_4 публічно образив та принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки складається хибна громадська думка, що позивач не бажає захищати державу, однак позивач визнаний на даний час непридатним до військової служби (довідка ВЛК від 13.02.2019р. а.с.16), виставляючи його як боягуза, хоча ОСОБА_1 є колишнім бійцем зведеного загону працівників міліції УМВС України в Івано-Франківській області в складі якого він добровольцем приймав участь в АТО у 2014-2015 роках, що підтверджується рішенням комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників ОВС України від 05.06.2015р. (а.с.13).

Надаючи оцінку даному доказу, суд зазначає, що відповідачем1 дійсно було розміщене фото ОСОБА_1 , яке останній самостійно й розмістив у публічних соцмережех, однак запис під фото позивача (та ще однієї особи) - «Герої! Нехай вас Бог береже! Повертайтесь живі» із символом рук складених для молитви, на переконання суду та стороннього читача не міг бути образливим чи таким, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Жодних коментарів під даним фото у інтернет мережі, окім вказаного фото та запису внизу червоними літерами, відповідач1 ОСОБА_4 не вказував. Також відповідач1 не зазначав при викладенні фото ОСОБА_1 та не спростовував факт того, що позивач був чи не був учасником бойових дій у 2014-2015 роках. Отже, позивач може припускати що у громадськості склалася хибна думка, проте доказів щодо цього не подавав до даної цивільної справи.

Позивач інших підстав подання позову щодо захисту своїх прав у даній справі в частині даних вимог до відповідача1, в позові не зазначав та суду не доводив.

Щодо вимог до відповідача1, то слід зазначити таке.

ЄСПЛ у рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany», заяви № 40660/08, 60641/08, зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є одним із головних складових особистого розвитку, яке передбачає, передусім, право особи контролювати використання цього зображення, зокрема і не дозволяти його опублікувати. При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів ЄСПЛ наголошує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Зокрема Суд визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалося спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим потрібно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюдненням повідомлення або те, що фотографія і пов`язана з нею інформація вже з`являлися у попередній публікації, також є фактором, який потрібно брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який потрібно брати до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п`яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Також потрібно звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття.

Відповідно до ч.1,3 ст.308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб.

Тлумачення статті 308 ЦК України дає підстави стверджувати, що, за загальним правилом, фотографія, на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких фізична особа позувала авторові за плату, або ж це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб.

Втім в останньому випадку потрібно враховувати, що використання будь-якої інформації, що посягає на приватність особи, має бути виправдана переважаючим публічним інтересом. Для уникнення неправомірного втручання у приватне життя особи потрібно утриматися від публікації відверто особистих фотографій, якщо тільки це безпосередньо не стосується питання публічного інтересу.

Законодавство не визначає, як має бути оформлена згода фізичної особи на використання фотографії з її зображенням. Тобто, надаючи оцінку існуванню відповідної згоди, потрібно враховувати, що згода може бути надана у письмовому вигляді, усно, а також у формі мовчазної згоди.

Мовчазна згода може проявлятися в тому, що особа знала й бачила, що її знімають на фото чи відеокамеру, але не висловила своїх заперечень щодо проведення зйомок, а також у випадку самостійного розміщення фото чи відеозображення для необмеженого кола користувачів і без зазначення про існування авторських чи суміжних прав на них.

Суд вважає, що поширення (розміщення) фото у соціальній мережі Інтернет без обмеження кола користувачів, які можуть переглядати це фото, є публічним показом фото, яке здійснює ця особа самостійно. Тож використання таких фото є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі навіть на власній сторінці (обліковому записі) було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що на момент виникнення спірних правовідносин обліковий запис, належний позивачу, за технічними налаштуваннями дозволяв перегляд публікацій лише для визначених власником сторінки людей та забороняв поширювати розміщені на його сторінці публікації. Позивач на такі обставини в ході розгляду справи не посилався. Істотним для вирішення цього спору слід вказати і те, що ОСОБА_1 є публічною посадовою особою органу Нацполіції та його діяльність могла викликати підвищену громадську чи невиключено і його колег по роботі, зацікавленість його діяльністю, життям та мати підвищений рівень критики, тому позивач мав це розуміти та передбачати наслідки від вчинення ним дій з опублікування власних фото з вільним доступом до них. Тим паче, коли на фото є зображення особи зі зброєю, і таке виставляється в соціальній мережі у час воєнного стану в Україні.

За усталеною практикою ЄСПЛ, право на захист особистих зображень включає в себе право контролювати використання свого зображення, у тому числі право відмовитися від публікації власних фото в соцмережах.

На переконання суду, посилання позивача на образливість такої інформації і те, що вона спричинює у сторонніх осіб думку про нього як боягуза, є його власним суб`єктивним баченням.

Звідси, доводи позивача про його публічну образу та приниження честі, гідністі та ділової репутації відповідачем ОСОБА_4 , яка полягає у розміщенні фото позивача з написом під ним, не є доведеними та не підлягають до задоволення.

Щодо інформації, викладеної відповідачами 2,3,4 в дописах на сторінці в мережі «Facebook», слід вказати наступне.

Стосовно допису відповідача3 ОСОБА_6 (назва зареєстрованого та належного їй облікового запису - ОСОБА_10 ) від 25.07.2023р. на власній її сторінці соцмережі «Facebook», в якому вона оприлюднила скріншот приватної переписки ОСОБА_1 з ОСОБА_4 стосовно подання ОСОБА_1 позовної заяви в суд у справі №344/11192/23 (а.с.11), то встановлено, що дійсно відповідач3 поширила відомості з офіційної інформації про розгляд справи Івано-Франківським міським судом за позовом ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації до … ОСОБА_11 (без зазначення прізвища відповідача, яке не відображене), а також приватну переписку між позивачем та відповідачем1, з якої вбачається продовження між ними розмови стосоно даної судової справи (з даних реєстру позов ОСОБА_1 було повернуто 23.07.2023р. позивачу, після не усунення недоліків викладених в ухвалі про залишення позову без руху). Окрім того, відповідач3 від себе ще додала коментар стосовно такої переписки, а саме: «Я мабуть не з тих людей, які можуть залишити це без уваги! Тому поширюю тут. Ось так образили «цацу» хлопці, які захищають нас на передовій. Учасники даної бесіди мої колеги по роботі. Тільки один поїхав добровільно на війну, а інший зловив «звєзду». Ярко Николи Юськового Внук. Можеш подати на мене в суд!».

Заперечуючи письмово вимоги позову стосовно відповідача3, ОСОБА_6 підтвердила, що дійсно 25.07.23р. на власній сторінці у соцмережі «Facebook» була опублікована її власна суб`єктивна думка щодо переписки ОСОБА_4 (з його дозволу на розголошення) та ОСОБА_1 , в якій ОСОБА_1 погрожує ОСОБА_4 поданою заявою в суд або пропонує так би мовити «замнути» дану справу, тому така інформація не є недостовірною. Стосовно власного висловлювання про таку переписку, то відповідач вважає, що виражала виключно суб`єктивну свою думку і такі судження є оціночними. Позов не містить доказів, що такий допис у соцмережі підриває авторитет позивача серед співробітників, його підлеглих та перед керівництвом, як і не вказує позивач, яку моральну шкоду спричинив її допис.

Крім того, суд зауважує, що прушення таємниці листування, про що фактично стверджує позивач, є об`єктом інших правовідносин та повинно аналізуватися в іншому порядку встановленому законом.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

В епоху інформаційного суспільства майже кожен українець знає про соціальні мережі, популярні платформи відеохостингу, сервіси та додатки, які дозволяють публікувати різноманітні фото, відео та інформацію для широкого кола осіб. Формуючи контент на таких платформах, автори іноді, свідомо або ні, розміщують на своїх сторінках/каналах неправдиві або образливі відомості. При цьому, публікація такої інформації може мати негативні наслідки як для особи, про яку розміщена певна інформація, так і для автора.

З огляду на існуючу свободу слова в соціальних мережах, уникнути ризиків того, що про особу буде поширена будь-яка яка інформація, неможливо.

У більшості випадків позиція судів зводиться до того, що зареєструватися у соціальній мережі може будь-хто та під будь-яким іменем. Тому скріншоти із зображенням змісту таких сторінок не є належним доказом (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 667/266/15-ц).

Окремо слід звернути увагу також на те, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості оціночні судження. Це, зокрема, висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

У цьому контексті Верховний Суд у своїй постанові від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Позивач ОСОБА_1 просив у своїх позовних вимогах про визнання саме образливою та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу його честі, гідності та ділової репутації інформацію образливого характеру, а не недостовірною, розповсюджену відповідачами у електронних мережах. Тобто питання розповсюдження недостовірної інформації у даному спорі не застосовується, однак суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, а також чи є така образливою для позивача і в чому саме виражається така образа.

Відповідно до ч.1,2 ст.30 Закону України «Про інформацію» (позивач посилався на ст.47-1 даного закону, однак такої статті в цьому законі немає, тому таке посилання є помилковим), в редакції від 13.12.2022р., ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Отже, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

У рішенні від 08 липня 1986 року у справі Lingens v. Austria (заява № 12/1984/84/131) ЄСПЛ розрізнив факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ зазначив, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зазначено, що: «Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів».

Після публікації ОСОБА_4 фото ОСОБА_1 на якому додатково зроблено допис «Герої! Нехай вас Бог береже! Повертайтесь живі» розпочалося обговорення іншими громадянами, колегами по роботі та колишніми колегами, не тільки самого зображення на фото позивача у 2023 році, а й особистого життя та використаного ним звернення його до суду за попередньою справою, зазначеною вище.

Допис ОСОБА_6 , тобто оспорювана позивачем її інформація, є не твердженнями, висловленими особисто відповідачкою про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками щодо цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору та як наслідок підлягати задоволенню вимог в цій частині.

Щодо поширення ОСОБА_5 , як стверджував позивач у позові та поясненнях (без відтворення змісту такого допису чи публікації), допису ОСОБА_6 з додаванням до нього образ та погроз в адресу ОСОБА_1 , то такий допис ОСОБА_5 на власній сторінці соцмережі від 27.07.23р. з приводу подання ОСОБА_1 позовної заяви в суд у справі №344/11192/23 та доданого фото колажу з трьох фотографій клоуна, рамзана кадирова та ОСОБА_1 із звинуваченням у придбанні останнім статусу учасника бойових дій у 2014 році, суд щодо цього зазначає таке.

25.07.2023р. та 26.07.2023р. (а не 27.07.2023р. як вказав помилково позивач) відповідач2 ОСОБА_5 на власній сторінці соцмережі виклав власний допис (а.с.9 верхня публікація, а.с.10) наступного змісту.

Так, 25.07.2023р. відповідач2 до позивача, який у соцмережі «Facebook» зареєстрований Ярко Николи Юськового Внук, після поширеного допису ОСОБА_6 про судову справу №344/11192/23, звернувся з словами «запасись ліками тобі пригодиться коли будемо у Франківську! Це звісно не погроза а попередження!!! Але ти плаксива дівчинка (три смайлика) Мені встидно що таке чмо як ти працює і позорить відділ Закривай двері перед сном бо заснеш а проснешся у Бахмуті (два смайлика)».

Також, 26.07.2023р. відповідач2 розмістив на власній сторінці допис наступного змісту: «Колись мій друг та побратим висміяв одного ряженого Гуся в соцмережі, але як правило бубочкам є властивість обіжатися на правду. Звісно у бубочки маленькі (використано так звані «емодзі» чи символи, які є стандартними у соцмережі), (чому у кошику? Бо на стільки делікатні що тріскають від найменшого вітру) та не стало мужності розібратися у ситуації у двох, а чоловік який здоровий але як правило слабохарактерний і дрібними (використано так звані «емодзі» чи символи, які є стандартними у соцмережі) не наважився щось у відповідь відповісти! А піджавши обскубаного хвоста у кошик та писати заяву (три смайлика) Ну заява це теж чудово але от халепа?...Вам мабуть цікаво на що образилася бубочка? Так на те що його висміяли просто нагадали його особистість…Давайте дружньо розсудим дану ситуацію (смайлик) Чи буде повага до людини яка поїхала постояти на блокпосту в зоні де відсутні бойові дії та знатно бухати, коли в той час більшість українців віддали своє життя захищаючи Україну від загарбників і під цей весь шумок отримати убд не вистріливши патрона…ну звісно він воїн герой (смайлик) Так купивши інвалідність щоб уникнути мобілізації Знаєте як купуєте убд то хоть цим не козиряйте, я ще ні разу не бачив воїна який кров`ю і потом її отримав та щоб при першій можливості козиряв нею, а знаєте чому? Та бо він не йшов щоб козиряти, а пішов виганяти нечисть з наших земель Ну сказати шановний Ярослав Гаврон мені совість і честь не позволить, а от як клоун ярослав гаврон то залюбки (два смайлика) Цей допис видалю в тому випадку коли візьмеш автомат і підеш боронити свою рідну землю від загарбників а не воювати у важкій війні в соцмережах А на даному фото це одна особа яку відображають інші теж клоуну і воїни соцмережах Слава Україні (смайлик та прапор)». Під даним дописом зображені дописувачем три фотографії: клоуна з написом «у чому сутність?!», фото позивача (яке або взято з сторінки позивача або те ж що розмістив ОСОБА_4 , але без напису внизу червоними літерами) і фото особи, яка відома публічно як кадиров.

Суд враховує, що позивач в позові вказав, що даний відповідач2 ОСОБА_5 своїми дописами допустив щодо позивача порцію образ та погроз (стосовно допису від 25.07.23р.) та вчинив допис образливого характеру з фотографією позивача яку використав ОСОБА_4 та ще двома особами (одягненого клоуна та кадирова) із звинуваченнями у придбанні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій у 2014році (допис від 26.07.23р.).

Суд та інші громадяни з повагою ставляться та повинні ставитися до всіх, хто був та є учасниками бойових дій та суд не ставить під сумнів правомірність рішення комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників ОВС України від 05.06.2015р., а також бере до уваги належний доказ про те, що позивач уповноваженим органом визнаний з 13.02.2019р. непридатним до військової служби.

Водночас, як вже встановлено судом у даному рішенні вище, позивач самостійно розмістив своє фото зі зброєю у 2023 році у соцмережі і мав можливість розуміти, що будучи публічною особою на службі у Нацполіції, його фото може викликати інтерес будь яких осіб та втручання в відомі чи невідомі факти стосовно його життя та роботи. Тому відповідачам (чи іншим читачам соцмереж) не могло бути відомо про те, що ОСОБА_1 на даний час має законні підстави не перебувати у ЗСУ та не брати участь у бойових діях, за станом здоров`я. При цьому, позивач не ставив питання позовними вимогами зобов`язання спростування такого висловлювання чи припущення на підставі відповідних рішень комісії та органів, як і не ставить питання перед відповідачами стосовно вибачень через цю соцмережу. Таке висловлювання відповідача3 також не містить конкретної інформації про вчинення злочину позивачем (факт підробки чи не підробки офіційного документу, який не видавався позивачем, а іншими органами, не обумовлюється).

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі та ділової репутації, повинен враховувати зміст рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Водночас зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з викладеним межа допустимої критики стосовно публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки, а як у даних правовідносинах і фото, для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість (рішення ЄСПЛ від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-центр» проти України», заява № 16695/04).

Позивач як публічна особа повинен був усвідомлювати, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для нього, навіть шокуючою, він завжди повинен бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього.

Суд наголошує на тому, що хоча опублікована відповідачем2 інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить чіткого ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями дописувача.

Так, у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20(провадження № 61-17422св20) Верховний Суд зробив висновок про те, що публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) звернуто увагу на те, що суду потрібно уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, потрібно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. За наслідками касаційного перегляду Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що суб`єктивна думка відповідача є фактично коментарем на відеосюжет, підготовлений журналістами, тобто є не твердженням, висловленим особисто відповідачем про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками щодо цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватися з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел.

Близькі за змістом висновки викладені також і в інших постановах Верховного Суду, від 02 грудня 2020 року у справі № 127/30294/18 (провадження № 61-21899св19) та від 28 вересня 2022 року у справі № 369/11909/20 (провадження № 61-5212св22), від 19.07.2023р. у справі № 214/11028/21 (провадження № 61-13067св22).

Тому, вимоги до відповідача3 стосовно спірних публікацій у соцмережі та ще й у час ведення війни на території України, під час якої більша частина українців є нестриманою та з підвищеною емоційністю та вразливістю у висловлюваннях, із загостреним почуттям до всіх подій, не містять фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень у вчиненні певних порушень закону позивачем. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, зауваження, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Іншого матеріали справи не містять.

Стосовно допису ОСОБА_3 , який прокоментував поширені на соцсторінках дописи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дописи з приводу подання ОСОБА_1 позовної заяви до суду у справі №344/11192/23 наступними словами «там інтелектуальна інвалідність» із зображенням регочучого смайлика, то відповідач4, суду надав пояснення про те, що він працював в Управлінні поліції охорони Івано-Франківської області з 2019 по 2022 роки, безпосередньо з позивачем по роботі конфліктів не мали, у підпорядкуванні його не перебував. Стосовно поширення будь-якої інформації, то жодну інформацію не поширював, а тільки зробив коментар під дописом (суть та підстави уже й не пригадує по спливу часу). Разом з тим, зазначення позивачем як підстави для задоволення вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, то вислів (коментар) відповідача4 «там інтелектуальна інвалідність», то такий міг бути оціночним судженням стосовно самих дописів, у поданому вислові немає конкретизації щодо будь-якої особи, тим паче позивача чи зазначення його ім`я, тому доводи позивача щодо вимог до нього, є недоведеними.

Суд погоджується із запереченнями відповідача4, що такий допис (хоча як вбачається дописів було декілька і від інших осіб, яких позивач відповідачами не визначав) не містить спрямування стосовно конкретної особи.

Позивач та його адвокат не надав до суду висновку експерта за наслідками проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи на підтвердження характеру оспорюваної ним інформації (висловлювань відповідача 2,3,4) як фактичних тверджень, а не оціночних суджень. Клопотань щодо цього не подавав.

Отже, частина поширеної відповідачами 2,3,4 інформації є відтворенням висловлювань інших людей, а частина є оціночними судженнями автора, про що свідчать використані ними мовно-стилістичні засоби, зокрема, порівняння, гіперболи, є особистою думкою та критикою, яка ґрунтується на особистих припущеннях.

Вимога про зобов`язання відповідачів припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності та ділової репутації стосовно ОСОБА_1 , є необґрунтованою, оскільки з липня 2023року (час вчинення дописів, які долучені позивачем у даній справі) відповідачі інші дії не вчиняли та не продовжували, в т.ч. на час ухвалення даного рішення, іншого матеріали справи не містять. При цьому, суд не може вирішувати позовні вимоги на майбутнє, так як судовому захисту підлягають саме невизнані, оспорювані та порушені права.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду).

Причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою, з`ясовується між причиною, тобто протиправністю поведінки, та шкодою, як наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини - умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.

Вина заподіювача шкоди є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди). Ця презумпція полягає не у звільненні позивача від доведення вини заподіювача шкоди, а лише розподіляє обов`язки з доказування.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести, які саме спричинено страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її обґрунтований розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії відповідачів негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Оцінюючи всі докази кожен зокрема та в сукупності, суд приходить до висновку, що до позовної заяви не надано доказів, а в ході розгляду справи не доведено, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку кожного відповідача, у завданому кожним з них розміру (позивач просив солідарне стягнення з відповідачів у рівних частках, однак така відповідальність у даних спірних правовідносинах не може бути солідарною, яка властива у договірних відносинах).

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Зважаючи на все вищезазначене, позов в цілому є недоведений перед судом та до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст.23, 201, 297, 299, 308, ЦК України, ст.30 Закону України «Про інформацію» , постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», керуючись ст.ст.12,19,81,82,89, 259,264,265,273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 21.03.2024р.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА