Номер провадження: 22-ц/813/1620/24
Справа № 947/7799/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство "Українська залізниця",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця",

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року,

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_1 наказом регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця" від 01.04.2021 року № 271/ОС призначено за безстроковим трудовим договором на посаду начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна". За період роботи на вказаній посаді претензій до позивача з боку керівництва не було.

25.01.2023 року заступник директора регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 повідомив позивача про потребу написання останнім заяви про звільнення за угодою сторін.

Наказом від 25.01.2023 року № 175/ОС звільнено ОСОБА_1 з посади начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" 25.01.2023 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що перебуваючи під примусом, психологічним тиском та погрозами, написав та подав заяву про звільнення за угодою сторін, однак станом на 25.01.2023 року не мав наміру звільнятись з займаної посади за власної ініціативи, вказану заяву написав та подав проти своєї волі.

30.01.2023 року позивач подав заяву про відкликання заяви про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України від 25.01.2023 року, однак зазначена заява проігнорована відповідачем.

Позивач просив суд визнати незаконними та скасувати наказ регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця" від 25.01.2023 року № 175/ОС та наказ (розпорядження) № 52/ОС від 25.01.2023 року виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса-Сортувальна" про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця" 25.01.2023 року за угодою сторін (відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця". Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаду начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця". Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.01.2023 року і по день ухвалення рішення суду. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" завдану моральну шкоду у розмірі 50000 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнив частково.

Визнав незаконними та скасував наказ регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця" від 25.01.2023 року № 175/ОС та наказ (розпорядження) № 52/ОС від 25.01.2023 року виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса-Сортувальна" про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця" 25.01.2023 року за угодою сторін (відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Поновив ОСОБА_1 на посаду начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця".

Допустив негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаду начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії Одеська залізниця акціонерного товариства "Українська залізниця".

Стягнув з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2023 року і по день ухвалення рішення суду в розмірі 75030 грн.

Стягнув з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 завдану моральну (немайнову) шкоду у розмірі 25000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції вирішив питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийняв до уваги висновок, наданий психологом за результатами дослідження позивача від 02.02.2023 року, з якого зокрема вбачається, що в момент підпису заяви останній перебував в стані дезорієнтації та афекту. Про відсутність угоди між сторонами свідчить і той факт, що позивач відкликав свою заяву та звертався з цього приводу до правоохоронних органів.

Суд першої інстанції вважав, що про відсутність угоди сторін щодо звільнення позивача свідчать і письмові пояснення ОСОБА_2 , надані адвокату Миргородовій О.Ю.

Заяву про звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 написав після спілкування з ОСОБА_2 , не спілкуючись безпосередньо з роботодавцем, який має повноваження на укладення з робітником угоди щодо звільнення, тому прийшов до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося не за угодою сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Українська залізниця" просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Українська залізниця" не погоджується з висновками суду першої інстанції. Зазначає про безпідставну відмову у задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_2 . Також посилається на те, що враховуючи доводи позовної заяви щодо тиску зі сторони ОСОБА_2 самі лише покази вказаного свідка не є належними для з`ясування дійсних обставин справи.

Вважає відсутніми підстави для прийняття висновку психолога як доказу афекту позивача під час підписання заяви про звільнення, оскільки останній не є належним доказом.

Посилається на погодження сторонами дати звільнення та вважає, що у такому випадку анулювати вказану заяву можливо за взаємною згодою сторін. Зауважує, що наказ № 52/ОС підписано позивачем, що свідчить про відповідне волевиявлення на звільнення.

Стягнення середнього заробітку вважає безпідставним, оскільки останнім робочим днем є 25.01.2023 року. Позивачем не надано доказів вчинення психологічного тиску, тому завдання моральної шкоди не доведено, разом з тим, розмір визначений судом першої інстанції не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Також скаржник вважає необґрунтованою ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2023 року про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.06.2023 року відкрито провадження у справі, роз`яснено право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.10.2023 року головуючим у справі визначено суддю Коновалову В.А., оскільки рішенням Вищої ради правосуддя № 941/0/15-23 від 28.09.2023 року звільнено з посади суддю ОСОБА_3 у зв`язку з поданням зави про відставку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що висновок психолога є належним доказом. Факт завдання моральної шкоди підтверджується показами свідків, письмові пояснення яких наявні в матеріалах справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу просили залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийняв до уваги висновок, наданий психологом за результатами дослідження позивача від 02.02.2023 року, з якого зокрема вбачається, що в момент підпису заяви останній перебував в стані дезорієнтації та афекту. Про відсутність угоди між сторонами свідчить і той факт, що позивач відкликав свою заяву та звертався з цього приводу до правоохоронних органів.

Суд першої інстанції вважав, що про відсутність угоди сторін щодо звільнення позивача свідчать і письмові пояснення ОСОБА_2 , надані адвокату Миргородовій О.Ю.

Заяву про звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 написав після спілкування з ОСОБА_2 , не спілкуючись безпосередньо з роботодавцем, який має повноваження на укладення з робітником угоди щодо звільнення, тому прийшов до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося не за угодою сторін,

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає, за необхідне зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що: «згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України вказав на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 4 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц (провадження № 61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18).

Із матеріалів справи вбачається, що наказом від 01.04.2021 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника депо регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" з 02.04.2021 року, що підтверджується відомостями з трудової книжки НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 . Дата заповнення 14.04.208 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.01.2023 року ОСОБА_1 на ім`я директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_4 написав заяву, в якій просив звільнити його з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) 25.01.2023 року. Зазначена заява містить напис «Погоджую» НЗТ О.І. Петренко.

Відповідно до наказу регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" від 25.01.2023 року №175/ОС ОСОБА_1 звільнено з посади начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" 25.01.2023 року за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України.

З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 25.01.2023 року.

30.01.2023 року ОСОБА_1 написав на ім`я директора регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" Нікуліна С.С. заяву про відкликання заяви від 25.01.2023 року про звільнення за угодою сторін з посади начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса-Сортувальна" регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця", в якій ОСОБА_1 вказав, що зазначену заяву про звільнення він написав та подав в результаті застосування стосовно нього примусу, психологічного тиску та погроз з боку заступника директора регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 . В результаті вказаних незаконних дій отримав психологічну травму. Станом на 25.01.2023 року не мав наміру звільнятись із займаної посади з власної ініціативи та угодою із роботодавцем. Вищевказану заяву написав та подав проти своєї волі. В момент написання вищевказаної заяви про звільнення не було досягнуто домовленості про звільнення. Враховуючи вищевикладене, звільнення є незаконним, тому необхідно відкликати заяву від 25.01.2023 року та скасувати наказу № 175/ОС від 25.01.2023 року. Заява зареєстрована в приймальні НЗК Регіональної філії «Одеська залізниця» 08.02.2023 року.

Згідно відповіді Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 14.02.2023 року задовольнити прохання ОСОБА_1 щодо відкликання заяви від 25.01.2023 року про звільнення за угодою сторін, не вбачається можливим.

17.02.2023 року ОСОБА_1 до відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області подано заяву щодо вчинення кримінального правопорушення (у порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України) та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування стосовно заступника директора регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

Судом першої інстанції досліджено трудову книжку, серії НОМЕР_2 , видану ОСОБА_1 14.04.2008 року, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 09.04.2008 року прийнятий на посаду помічника машиніста електровоза до Одеського локомотивного депо "Одеса-Сортувальна" та в подальшому до 25.01.2023 року працював в регіональній філії "Одеська залізниця" на різних посадах. 02.04.2021 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця".

Звертаючись до суду із позовом про поновлення на роботі, позивачем в обґрунтування зазначалося, що 25.01.2023 року його викликав до себе заступник директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 , який на підвищених тонах розмови почав пред`являти безпідставні претензії, щодо виробничих питань, ображати та у подальшому залякувати притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності. У результаті застосування з боку ОСОБА_2 стосовно позивача примусу, психологічного тиску та погроз, ним подано заяву про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, при цьому не мав наміру звільнятися із займаної просади з власної ініціативи та угодою із роботодавцем.

Згідно статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції Міжнародної організації праці № 158 міститься в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 235/3148/17-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 520/211/16-ц.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосувавши норми матеріального права, установивши відсутність належного вільного волевиявлення у ОСОБА_1 на звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, написання заяви про звільнення здійснено під психологічним примусом (тиском) заступника директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ "Укрзалізниця" Петренка О.І., звернення ОСОБА_1 до відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області із заявою про внесення відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно заступника директора регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України; звернення після звільнення із заявою про відкликання, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

З показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 встановлено, що 25.01.2023 року вони разом із позивачем ОСОБА_1 перебували у кабінеті заступника директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 , який розмовляв у підвищеному тоні, почав пред`являти безпідставні претензії, щодо виробничих питань, ображати та у подальшому залякувати притягненням до кримінальної відповідальності. Погрожував що вони не зможуть вийти з приміщення «Укрзалізниці» до тих пір поки не напишуть заяву про звільнення за угодою сторін. 25.01.2023 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 написали заяви про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також під час розгляду справи встановлено, що 25.01.2023 року заяву на звільнення написав начальник служби локомотивного господарства гр. ОСОБА_8 , який у той же день разом із ОСОБА_1 перебував у кабінеті заступника директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 .

Посилання представника відповідача, на не прийняття до уваги показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки останні є учасниками інших судових процесів, не свідчить про неналежність доказів.

Показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та пояснення позивача ОСОБА_1 узгоджуються між собою та з іншими доказами, не викликають сумніву у їх достовірності, є послідовними, тому колегія суддів приймає їх до уваги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 викликався до кабінету заступника директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 ,з приводу наявності інформації про розтрату майна посадовими особами та можливих наслідків.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 зазначив, що 25.01.2023 року відбулась його розмова із ОСОБА_1 , щодо наявності інформації про розтрату майна посадовими особами та можливих наслідків у вигляді притягнення до кримінальної відповідальності, психологічний тиск не застосовувався, лише пояснював ОСОБА_1 , що у разі причетності буде вирок та роз`яснив про можливість звільнитися за власним бажанням або за угодою сторін. Не заперечував, що бесіда з ОСОБА_1 відбувалася в присутності начальника служби локомотивного господарства ОСОБА_8 . В лютому у регіональній філії «Одеська залізниця» АТ "Укрзалізниця" проводилася перевірка за фактом розтрати майна, за результатами якої інформація не підтвердилися. Заяву про звільнення 25.01.2023 року написав також начальник служби локомотивного господарства ОСОБА_8 .

Зазначені обставини свідчать про те, що працівниками Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , в один день 25.01.2023 року написані однакові заяви про звільнення, за угодою сторін, з однієї дати - 25.01.2023 року, після розмови, яка відбулася в кабінеті заступника директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 . Також заява про звільнення 25.01.2023 року була написана Кондаловим.

Помилкове прийняття судом першої інстанції висновку, наданого психологом, кандидатом психологічних наук ОСОБА_9 за результатами дослідження ОСОБА_1 від 02.02.2023 року, згідно якого в момент підпису заяви ОСОБА_1 перебував в стані дезорієнтації та афекту, не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки інші докази у сукупності свідчать про відсутність у позивача вільного волевиявлення на звільнення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що написання позивачем заяви про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України здійснено під психологічним примусом (тиском), та відсутність у ОСОБА_1 належного вільного волевиявлення на звільнення, на підтвердження вказаних обставин позивачем надано належні та достатні докази. Також, позивач звертався до відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області із заявою про внесення відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно заступника директора регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" ОСОБА_2 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 25.01.2023 року.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до наказу від 25.01.2023 року №175/ОС ОСОБА_1 звільнено з посади начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця" 25.01.2023 року за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Отже 25.01.2023 року є останнім робочим днем позивача на посаді начальника депо виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Одеса Сортувальна" регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця".

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Суд першої інстанції стягуючи з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2023 року по день винесення рішення, не врахував, що 25.01.2023 року є останнім робочим днем позивача за який позивачу нарахована заробітна плата, і не є вимушеним прогулом.

Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідачем не оскаржується розмір середньоденної заробітної плати позивача, який складає 1000,40 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 25.01.2023 року у розмірі 1000,40 грн не підлягає задоволенню.

Слід зауважити, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок незаконного звільнення, залякування та психічного тиску спричинено позивачу моральну шкоду. В результаті незаконних дій з боку заступника директора регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 позивачем отримано психологічну травму. Зазначає, що вимушений був вживати додаткових зусиль задля відновлення порушених прав в судовому порядку.

Оскільки незаконним звільненням порушене право позивача на працю, що свідчить про завдання йому моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, тобто відновлення того положення, що було до звільнення, тому суд першої інстанції на підставі правильно встановлених фактичних обставин справи та належної оцінки поданих сторонами доказів, зробив вірний висновок про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром завданої позивачу моральної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, належним чином не мотивував свого висновку щодо розміру стягнутої на користь позивача моральної шкоди, не навів аргументів, чому такий розмір повинен складати саме 25000 грн.

Визначення розміру моральної шкоди є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей особи та інших істотних обставин.

З огляду на викладене, враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, беручи до уваги тривалість вимушених змін у житті позивача, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір морального відшкодування до 5000 грн, який в повній мірі є достатнім для компенсації спричинених моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін щодо відмови відповідачу у задоволенні клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні та виклику свідка не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду з огляду на таке.

Відповідно доч. ч. 2, 3 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19).

Згідно ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.03.2023 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Спір у справі пов`язаний з реалізацією позивачем своїх трудових прав, тому у відповідності до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, даний спір підлягав розгляду судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

04 квітня 2023 року представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» звертався до суду із заявою про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та заявою про виклик свідків.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2023 року клопотання представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін залишено без задоволення. В ухвалі зазначається, що предметом позову є порушення трудових прав. Щодо виклику свідка ОСОБА_2 , то суд вказав, що представники відповідача як адвокати не були позбавлені права здійснити письмове опитування в порядку ст. 20 Закону України «Про адвокатуру» та додати до матеріалів справи пояснення вказаної особи разом з відзивом на позов.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача разом із запереченнями на відповідь на відзив надавалися письмові опитування заступника директора регіональної філії «Одеська залізниця» з рухомого складу ОСОБА_2 здійснені адвокатом Миргородовою О.Ю.

Положення статей 90-93 ЦПК України встановлють спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.

Надання показів свідків, шляхом опитування адвокатом, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи.

Крім того, письмові пояснення свідків, на які суд першої інстанції послався у судовому рішенні, не є належними доказами, оскільки письмові пояснення свідка не можуть замінити такі докази, як показання свідків, надані ним безпосередньо в судовому засіданні

Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на обов`язок суду при розгляді справи щодо дотримання вимог всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування фактичних обставин справи та оцінки доказів, що мають важливе значення для правильного вирішення справи, а також враховуючи обставини звернення відповідача до суду першої інстанції із клопотання про виклик свідків, ухвалою Одеського апеляційного осуду від 04.12.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Порушення судом першої інстанції вказаних норм процесуального права щодо відмови у допиті свідка, який допитаний під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не призвело до неправильного вирішення справи та у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

В пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 40000 грн.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем в суді першої інстанції надано договір про надання правової допомоги № 08/02/2023/1 від 08.02.2023 року укладений між адвокатом Зубрицьким О.О. та ОСОБА_1 ; ордер на надання правової допомоги серії ВН № 1101354 відповідно до якого ОСОБА_10 уповноважив на підставі договору про надання правової допомоги № 08/02/2023/1 від 08.02.2023 року адвоката Зубрицького О.О. діяти в Київському районному суді м. Одеси; рахунок-фактура № 16 від 08.02.2023 року; копію квитанції про сплату ОСОБА_1 адвокату Зубрицькому О.О. 40000 грн, призначення платежу оплата за договором про надання правової допомоги № 08/02/2023 від 08.02.2023 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, представником позивача адвокатом Зубрицьким О.О. підготовлено позовну заяву, відповідь на відзив, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відбирались письмові пояснення у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилався на не надання позивачем належних доказів понесення судових витрат, оскільки матеріали справи не містять акту виконаних робіт, рахунку, та доказів оплати.

Стягуючи з відповідача витрати на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 40000 грн стороною позивача надані належні докази.

Колегія суддів вважає висновок щодо надання позивачем належних доказів понесення витрат на правову допомогу правильним.

Так, позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу та виконання умов п. 3.1 договору про надання правової допомоги, відповідно до якого за послуги, що надаються адвокатом клієнтом сплачується гонорар у розмірі визначеному домовленістю на підставі акту виконаних робіт та виставленого рахунку, надано відповідний рахунок-фактуру № 16 від 08.02.2023 року.

Посилання на відсутності в матеріалах справи доказів фактичної оплати, спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачем надано копію квитанції про сплату ОСОБА_1 адвокату Зубрицькому О.О. 40000 грн, призначення платежу оплата за договором про надання правової допомоги № 08/02/2023 від 08.02.2023 року.

Колегія суддів вважає розмір витрат на правову допомогу, заявлений позивачем до стягнення завищеним, тому враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, складність справи предметом якої є трудовий спір, який розглядався судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, обсяг виконаних робіт адвокатом (обсяг позовної заяви та доказів наданих на підтвердження позовних вимог, які складаються зокрема з копії документів на підтвердження особистих даних позивача), приймаючи до уваги надані докази здійснення розрахунку та позицію відповідача щодо не співмірності витрат, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 15000 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині зазначення в рахунку-фактурі та квитанції номеру договору про надання правової допомоги - № 08/02/2023 та разом з цим надання копії договору № 08/02/2023/1 не є підставою для висновку про надання позивачем неналежних доказів, оскільки надані позивачем докази у сукупності свідчать про здійснення ОСОБА_1 оплати 40000 грн саме за договором про надання правової допомоги № 08/02/2023/1 на підставі якого адвокатом Зубрицьким О.О. здійснювалось представництво інтересів позивача у справі № 947/7799/23. Окрім зазначеного, апеляційний суд враховує пояснення представника щодо допущеної описки в цій частині, тому вказані доводи не можуть бути формальною підставою для відмови у стягненні понесених позивачем витрат.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши стягнуті з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 75030 грн до 74029,60 грн, моральну шкоду з 25000 грн до 5000 грн, витрати з надання професійної правничої допомоги з 40000 до 15000 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, Акціонерним товариством "Українська залізниця" за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 6441,60 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4921 від 01.06.2023 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач не звільнений від сплати судового збору в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Оскільки апеляційна скарга в частині відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково, шляхом зменшення розміру стягнутої моральної шкоди з 25000 грн до 5000 грн, то з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в рахунок відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги підлягає стягненню 200 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 травня 2023 року змінити, зменшивши стягнуті з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 75030 грн до 74029,60 грн, моральну шкоду з 25000 грн до 5000 грн, витрати з надання професійної правничої допомоги з 40000 до 15000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в рахунок відшкодування судового збору 200 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Н.В. Стахова