КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/7560/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3291/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Титаренка Дмитра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року та за апеляційною скаргою адвоката Каплі Аліни Степанівни в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року у складі судді Кушнір С.І.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 04 листопада 2021 року та заяви про збільшення позовних вимог від 25 січня 2022 року, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість, яка станом на 10 лютого 2022 року становить 17 044,46 дол. США та 48 914,57 Євро, та складається із заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 16 900 дол. США та 48 500 Євро, 3 проценти річних у розмірі 144,46 дол. США та 414,57 Євро; судові витрати просила покласти на відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику у розмірі 16 900 дол. США та 48 500 Євро. Позика надавалася короткостроково, однак обов`язку з повернення грошових коштів відповідач не виконує.

Таким чином, оскільки відповідач суми боргу своєчасно не повернув, позивачка вважає, що на її користь підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 16 900 дол. США та 48 500 Євро, а також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період прострочення з 29 жовтня 2021 року по 10 лютого 2022 року, а саме 144,46 дол. США та 414,57 Євро.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року заяву представника відповідача задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн та витрати по сплаті судового збору за подачу до суду заяви про забезпечення доказів у розмірі 536 грн 80 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Титаренко Д.С. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю та відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про розподіл судових витрат. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо договору позики, вказуючи, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів». Проте застосовані норми судом матеріального права не містять таких вимог до розписки чи іншого документу, що посвідчує факт передачі боржнику грошей або інших речей.

Вказує, що відповідач жодним чином не довів ані того, що він не отримував грошові кошти по розписці, ані того, що він з 2010 року працював водієм у ОСОБА_3 , ані того, що вона вела якусь благодійну діяльність і що розписку він склав на її вимогу.

Щодо неправомірності додаткового рішення від 07 листопада 2023 року, зазначає, що відзив відповідача, складений його представником не містить жодного розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Посилається на те, що факт дійсної сплати 62 000 грн за правову допомогу не підтверджений належними доказами. На підтвердження «реальної» сплати відповідачем своєму адвокату 62 000 грн суду надається документ, а саме квитанція № 1 від 16 жовтня 2023 року, яка не відповідає типовій формі № КО-1, що є додатком 2, що є додатком до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148. Зокрема, у квитанції не вказано, що вона є саме квитанцією «до прибуткового касового ордера» з певним номером та датою, відсутні інші передбачені реквізити та наявна невідповідність форми.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В апеляційній скарзі адвокат Капля А.С. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Каплі А.С. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 62 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення на підставі неповного та необ`єктивного розгляду матеріалів справи, надання неналежної оцінки доказам, в результаті чого дійшов до помилкових висновків, які не відповідають матеріалам справи.

Вказує, що умовами додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 21 вересня 2021 року визначено фіксовану вартість юридичних послуг адвоката, а у розрахунку фактичних витрат фактично визначена погодинна оплата адвокатських послуг, що свідчить про не співмірність затрат адвоката на підготовку та надсилання відзиву, заяви про забезпечення доказів та письмових пояснень.

Посилається на те, що 16 жовтня 2023 року відповідач здійснив оплату за послуги надані йому за договором про надання правничої (правової) допомоги №б/н від 21 вересня 2021 року та додаткової угоди №1 від 21 вересня 2021 року на підставі виставленого рахунку від 16 жовтня 2023 року в сумі 62 000 грн, що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 16 жовтня 2023 року.

Зазначає, що суд дійшов висновку про те, що розрахунок витрат на правову допомогу є завищеним, проте не зазначив на підставі яких доказів та судової практики дійшов таких висновків.

Крім того, позивачем не доведено не співмірність витрат відповідача, не надано належного обґрунтування щодо зменшення розміру судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу адвоката Титаренка Д.С. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023, адвокат Капля А.С. в інтересах ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів вислухавши ОСОБА_1 та її адвоката Титаренка Д.С., які просили їх апеляційну скаргу задовольнити та відмовити у задоволенні іншої апеляційної скарги, адвоката Каплю А.С., яка підтримала подану в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу, а апеляційну скаргу адвоката Титаренка Д.С. в інтересах ОСОБА_1 просила залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального права оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Апеляційна інстанція вважає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що розписка підписана ОСОБА_2 не містить факту передачі коштів з зобов`язанням їх повернення позивачці.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зміст розписки не підтверджує, що між сторонами виникли відносини з договору позики.

Так, відповідно до змісту долученої до справи розписки від 28.02.2020 ОСОБА_2 взяв 16900 дол.США та 48500 євро у ОСОБА_4 (а.с.32 т.1).

Отже, у розписці відсутня інформація про отримання відповідачем грошових коштів у саме у борг та зобов`язання про повернення грошей позивачці.

Законодавець як одну із засад (принципів) цивільного судочинства визначає змагальність сторін, що зумовлює обов`язок суду, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків, оскільки протилежне матиме наслідком порушення гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Таким чином зміст наданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача й районний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також Верховним Судом - у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Враховуючи, що районним судом відмовлено в задоволенні позову по суті спору, то ґрунтуються на законі й висновки районного суду про відмову у позові про стягнення 3 % річних як похідної від стягнення основного боргу.

Доводи апеляційної скарги про існування між сторонами позичкових відносин матеріалами справи не доведено й колегією суддів відхиляються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд скаржника, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених у рішенні.

Відповідно до справи, ОСОБА_2 спростовує зміст долученої до справи позивачкою переписки у месенджері WhataApp щодо позики ним грошей. Установлено, що ухвалою суду від 19.06.2023 забезпечено електронний доказ у справі шляхом огляду в судовому засіданні повідомлень щодо укладення договору позики з абонентом за номером телефону у мобільному додатку WhataApp, який встановлено у мобільному телефоні ОСОБА_1 (а.с.187 - 188 т.1).

Між тим, позивачкою ухвалу суду не виконано, для огляду повідомлення в судовому засіданні не надано.

Не заслуговують на увагу й твердження апеляційної скарги про обмеження прав позивачки щодо надання електронного доказу, остільки відповідно до матеріалів, з метою виконання ухвали суду в присутності представника позивачки по справі було оголошено перерву спочатку до 07.09.2023, а потім до 10.10.2023.

Установлено, що адвокат Сорока Р.Л., діючи в інтересах ОСОБА_1 , 06.09.2023 додатково ознайомився з матеріалами справи та ухвалою суду від 19.06.2023 (а.с.190 т.1).

Згідно даних протоколу судового засідання, 07.09.2023 представником позивачки заявлено клопотання про оголошення по справі перерви у зв`язку з неможливістю прибуття ОСОБА_1 в судове засідання та виконання ухвали суду.

Матеріали справи свідчать що клопотання адвоката Сороки Р.Л. судом задоволено й у відсутність будь-яких його заперечень щодо наступної дати судового розгляду, по справі судом оголошено перерву до 10.10.2023 (а.с. 198 т.1).

Між тим, у наступне судове засідання позивачка знову не з`явилася, ухвалу суду не виконала, чим спростовуються доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуальних прав сторони спору.

Та обставина, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном, з урахуванням зазначеного та конкретних обставин справи, а також тривалості перебування справи на вирішенні суду - з березня 2021 року, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду особою, за позовними вимогами якою по справі порушено цивільну справу (а.с.1, 204 т.1).

Заперечуючи проти вимог, ОСОБА_2 указував, що працюючи водієм у знайомої позивачки, надані останньою грошові кошти передавав особі, з якою перебував у трудових відносинах та з якою у ОСОБА_1 були відносини, пов`язані з благодійною діяльністю, а тому і не брав зобов`язання щодо їх повернення, про що свідчить зміст складеної ним розписки (а.с. 195,196 т.1).

У матеріалах справи відсутні належні та безспірні докази існування між сторонами відносин на підставі договору позики.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі, поданої в інтересах позивачки.

Погоджується колегія суддів й з додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн та витрати по сплаті судового збору за подачу до суду заяви про забезпечення доказів у розмірі 536 грн 80 коп з наступних підстав.

Зі справи убачається, що представником відповідача до суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано: копію ордеру серії АІ № 1152732 від 21 вересня 2021 року на надання правничої (правової допомоги) ОСОБА_2 адвокатом Каплею А.С. (а.с. 59 т.1); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6115/10, виданого 07 липня 2017 року головою Ради адвокатів Київської області Каплі А.С. (а.с. 58 т.1); копію договору № б/н про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 21 вересня 2021 року між адвокатом Каплею А.С. та Турчиним В.С. Адвокат взяла зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу в судовій справі № 760/7560/21. За умовами розділу 4 Договору, розмір гонорару за надання правової допомоги встановлюється у розмірі, що визначається за домовленістю сторін на підставі додаткової угоди. Суми гонорару зазначаються адвокатом в актах про надання правової допомоги, які формуються ним в міру необхідності та вручаються безпосередньо клієнту або направляються засобами поштового чи комунікаційного зв`язку за його місцезнаходженням (а.с. 214-216 т.1).

За умовами Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги від 21 вересня 2021 року, сторони узгодили, що гонорар складається із суми вартості послуг адвоката: підготовка і подання до суду відзиву на позовну заяву - 6000 грн; підготовка і подання до суду заяв по суті справі - 4000 грн; представлення інтересів в суді першої інстанції - 6000 грн (а.с. 217 т.1).

Згідно рахунку фактичних витрат з надання правової допомоги ОСОБА_2 станом на 16 жовтня 2023 року, їх загальна сума складає 62 000 грн, з яких: 6 000 грн - підготовка та надсилання відзиву на позовну заяву; 4 000 грн - підготовка та подання заяви про забезпечення доказів; 4 000 грн - підготовка та подання письмових пояснень; 48 000 грн - представлення інтересів відповідача адвокатом у 8 судових засіданнях (а.с. 218 т.1).

Долучено також і акт прийняття-передачі наданих послуг № 1 від 16 жовтня 2023 року на суму 62 000 грн та квитанцію про сплату вказаної суми (а.с. 219-220 т.1).

Районний суд задовольняючи понесені відповідачем витрати в розмірі 12 000 грн взяв до уваги заяву представника позиваки про зменшення витрат у зв`язку з їх завищенням та врахував складність справи, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи.

Такий висновок районного суду є обґрунтованим.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Убачається, що відповідач звертаючись із заявою про ухвалення додаткового рішення просив стягнути з позивача на свою користь 62 000 грн.

Сторона позивача подала заперечення на заяву відповідача та вказала, що заявлена сума є завищеною.

Враховуючи складність справи, обсяг, якість та характер фактично наданих послуг адвоката, а також вимоги розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підставу до стягнення з позиваки на користь відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 12 000 грн.

Підставно з урахуванням відмови у задоволенні позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто також витрати по сплаті судового збору за подачу до суду заяви про забезпечення доказів в сумі 536 грн 80 коп, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 07 червня 2023 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року не підлягає скасуванню, а подані на нього апеляційні скарги - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Титаренка Дмитра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Каплі Аліни Степанівни в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: