УХВАЛА

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 369/7071/22

провадження № 61-3234ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року у справі за позовом Національного медичного університету імені

О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця (далі - НМУ імені О. О. Богомольця) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти.

Позов мотивований тим, що відповідно до наказу від 11 серпня 2014 року

№ 2117/л-1 ОСОБА_1 була зарахована до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на бюджетну форму навчання на перший курс денної форми навчання з 01 вересня 2014 року за спеціальністю «лікувальна справа» медичного факультету № 2.

ОСОБА_1 уклала з позивачем угоду про підготовку фахівців з вищою освітою

від 14 серпня 2014 року № 140474, відповідно до якої зобов`язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно

до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Наказом від 19 червня 2020 року № 1766/л-1 ОСОБА_1 була відрахована

з вищого навчального закладу в зв`язку із закінченням повного курсу навчання

за спеціальністю «Лікувальна справа» та присвоєнням кваліфікації лікаря

з 26 червня 2020 року. На підставі наказу Виконавчого органу Київської міської ради Департаменту охорони здоров`я від 04 серпня 2020 року № 1207/к

про працевлаштування лікаря ОСОБА_1 , останню було направлено на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Медицина невідкладних станів» до КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), та направлено для проходження заочного розділу інтернатури за цією спеціальністю тривалістю 8 місяців.

Для проходження очного розділу інтернатури відповідачка направлена на базу НМУ імені О. О. Богомольця тривалістю 9 місяців відповідно до графіків проходження навчання, та прийнята на роботу згідно з наказом від 17 серпня

2020 року № 1106/к відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги.

Після закінчення інтернатури ОСОБА_1 була переведена згідно з наказом

від 01 лютого 2022 року № 216/к з посади лікаря-інтерна з медицини невідкладних станів на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів, а згідно з наказом від 21 лютого 2022 року № 364/к переведена на посаду лікаря з медицини невідкладних станів для відпрацювання трьох років.

02 травня 2022 року Національним медичним університетом імені

О. О. Богомольця отримано повідомлення від КНП «Центр ЕМД та МК» про те, що ОСОБА_1 звільнена з посади лікаря з медицини невідкладних станів відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги (підстанції № 16) за власним бажанням на підставі наказу КНП «Центр ЕМД та МК» від 28 лютого 2022 року. Тобто

ОСОБА_1 , закінчивши навчання на бюджетній формі в НМУ імені

О.О. Богомольця, за місцем призначення в КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не відпрацювала три роки за державним замовленням після закінчення інтернатури, чим порушила умови угоди про підготовку фахівців

з вищою освітою.

З урахуванням викладеного, НМУ імені О. О. Богомольця просив стягнути

з ОСОБА_1 кошти за навчання, за рахунок державного бюджету, в сумі

232 089,28 грн.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня

2024 року, позов НМУ імені О. О. Богомольця задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь НМУ імені О. О. Богомольця кошти за навчання, за рахунок державного бюджету, в сумі 232 089,28 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

02 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року

та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року і ухвалити нове рішення

про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню.

За приписами пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі

№ 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується,

чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову в цій справі становить 232 089,28 грн, що станом на 01 січня 2024 року

не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн).

У касаційній скарзі представник заявниці посилався на те, що подана нею касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має для заявниці виняткове значення.

Такі доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктами а, в пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми, зокрема у спорах про відшкодування вартості навчання за державні кошти, що у свою чергу дасть можливість судам нижчої інстанції розглядати аналогічні спори та застосовувати практику Верховного Суду.

Наведені представником заявниці обставини, передбачені підпунктами а, в пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку

про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки представником заявниці не зазначено про неоднакове застосування касаційним судом (згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України саме його висновки, викладені в постановах, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права) одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Також не обґрунтовано наявності актуальної правової проблеми у застосуванні норми права у подібних правовідносинах.

Щодо доводів касаційної скарги про винятковість справи для учасника справи, то оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою,

що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи

для учасника можна оцінити тільки з урахуванням ним особистої оцінки справи. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у скарзі.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання представника заявниці на положення підпунктів «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки предмет спору

не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Крім того, наведені представником заявниці у касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства, а також

не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи

та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Касаційний перегляд судових рішень є екстраординарним, тобто таким,

що не відбувається у кожній справі.

Зазначене узгоджується з Рекомендаціями № Я (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію

та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи,

яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду

не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес

де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), §37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) §29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення у справах «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; «Козліца проти Хорватії», § 33; «Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №2611/07 та §54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), §48, від 02 жовтня

2012 року, № 32299/08).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження)

у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав

для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у справі з ціною позову,

що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму

для працездатних осіб і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року у справі за позовом Національного медичного університету імені О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська