КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3740/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/27689/21

29 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарях - Смолко А.В., Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» Тищенко Кристіни Олександрівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Єросової І.Ю., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк»,звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 16 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого був Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»», правонаступником якого у свою чергу є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 78 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 16 квітня 2038року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних. Погашення суми основної заборгованості відбувається щомісячно в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додаткку № 1 до договору. Строк сплати процентів з 01 по 16 число кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані банком проценти.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань, які виникають з умов кредитного договору № 0 від 16 квітня 2008 року, між банком та ОСОБА_2 16 квітня 2008 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором№ 0 від 16 квітня 2008 року.

Зазначало, шо банк свої зобов?язання за договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 78 000,00 доларів США. У свою чергу, позичальник ОСОБА_1 , у порушення умов договору, свої зобов?язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 05 жовтня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 73 664,45 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та у розмірі 132 041,70 доларів СШАзаборгованості за процентами.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, з урахуванням положень статті 13 ЦПК України (в межах заявлених вимог), позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 на користь банку суму заборгованості за кредитом у розмірі 73 664,45 доларів СШАта судові витратипо сплаті судового збору.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» - Тищенко Кристіна Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Сенс-Банк» задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно кваліфіковано правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, у зв`язку із чим були порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не враховано, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за договором, відповідно до умов якого права вимоги за кредитними договорами були відступлені на користь ПАТ «Дельта Банк», яке в свою чергу відступило право вимоги на підставі договору від 09 грудня 2019 року - АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк».

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сама по собі заміна кредитора у зобов`язанні не змінює обсягу прав та обов`язків позичальника та не збільшує його відповідальності.

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду не надходили.

В окремо поданій заяві до Київського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_1 просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк».

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» - адвокат Стовбун Олександр Йосипович підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялась у встановленому законом порядку.

На адресу суду відповідач ОСОБА_2 надіслала клопотання про розгляд справи без її участі, за наявними матеріалами справи. Просила в задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Сенс-Банк» відмовити у зв`язку з спливом строків давності, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 211, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 78 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 16 квітня 2038року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних. Погашення суми основної заборгованості відбувається щомісячно в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додаткку № 1 до договору. Строк сплати процентів з 01 по 16 число кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані банком проценти (а.с 7-16, 18-24, 27-30 том 1).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 16 квітня 2008 рокуміж банком та ОСОБА_2 16 квітня 2008 року укладено договір поруки №197911, згідно з яким остання зобов`язалася перед кредитором нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором№ 0 від 16 квітня 2008 року (а.с 17 том 1).

У зв`язку з порушенням виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язання в обумовлений сторонами строк, новий кредитор Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», 03 грудня 2021 року звернувся до суду, пред?явивши позов про стягнення з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 на користь банку суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 73 644,45 доларів США.

Відповідач ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, заперечував проти вимог АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», посилаючись на те, що позивач помилково вважає, що всі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит належать AT «Альфа Банк». З тексту позовної заяви не зрозуміло яким чином право вимоги боргів було відступлено Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк». До того ж, у зв`язку з укладанням між ПАТ «УкрСиббанк» та вищезазначеними банками договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, останнім фактично були передані його, ОСОБА_1 ,персональні дані.

Звернув увагу на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у справі №759/8786/14-ц було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 19вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. і зареєстрований в реєстрі за N2 2443, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , та належить, на праві приватної власності ОСОБА_1 , та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 24 січня 2014 року, ВП НОМЕР_2, винесену державним виконавцем Святошинського ВДВС РУЮ у м. Києві Гопкало О.Г., про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року у справі №759/285/15-ц було відмовлено ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва №759/8786/14-ц від 06 жовтня 2017 року стягувачу ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Ухвалою Верховного Суду України №759/8786/14-ц від 05січня 2018 року стягувачу ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено у відкритті касаційного провадження. Постановою Державного виконавця Святошинського районного ВДВС м. Києва Домбровського Р.А. про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_3 від 26 листопада 2018 року було припинено чинність арешту майна боржника, чинність арешту коштів боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 116-118, 119-120 том 1).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, свій висновок мотивував тим, що позивачем не надано достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, за яким в подальшому АТ «Сенс Банк» отримало право на стягнення з відповідачів заборгованості, які б також підтверджували зазначений позивачем розмір.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається, за захистом порушеного права до суду звернулось Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», як новий кредитор у кредитному зобов?язанні № 0 від 16 квітня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 , а також за забезпечувальним договором поруки №197911 від 16 квітня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 .

На підтвердження відступлення права вимоги за договорами позивачем до матеріалів позовної заяви долучено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги№ 2098/К від 09 грудня 2019 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк», як новим кредитором, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначеним цим договором, права вимоги банку до позичальників, поручителів, зазначених у додатках №№1-5 до цього договору (а.с. 41-43, 43-45 том 1).

Факт відступлення прав вимогиза кредитним договором № 0 від 16 квітня 2008 року від первісного кредитора АТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» підтверджується обставинами, встановленими у рішеннях суду №759/8786/14-ц, №759/285/15-ц, на які відповідач посилався в обгрунтування своїх заперечень проти позову АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк»).

Таким чином, встановлено, що 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продало, а ПАТ «Дельта Банк» купило право вимоги за договором № 0 від 16 квітня 2008 року, укладеним з ОСОБА_1 , а також право вимоги за забезпечувальними договорами (а.с. 2-5 том 2).

В свою чергу, 09 грудня 2019 року за договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимогиПАТ «Дельта Банк»відступило шляхом продажу новому кредитору АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») належні банку, а новий кредитор набув у обсязі та на умовах, визначеним цим договором, права вимоги банку до позичальників, поручителів, зазначених у додатках №№1-5 до цього договору.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відповідно до укладеного договору про відступлення прав вимоги від 09 грудня 2019 рокув порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») замінює ПАТ «УкрСиббанк»та ПАТ «Дельта Банк»як кредитораі стає новим кредиторому кредитному зобов?язанні укладеним з ОСОБА_1 , що спростовує висновок суду першої інстанції про те, що позивачем АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») не надано достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, за яким в подальшому АТ «Сенс Банк» отримало право на стягнення з відповідачів заборгованості.

Згідно з додатку № 5 (витяг) до договору № 2098/К від 09 грудня 2019 року вбачається, що загальна сума боргу, що відступається станом на 09 грудня 2019 року, за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 квітня 2008 року, укладеним з ОСОБА_1 становить 181 642,36 доларів США, із них залишок боргу за тілом кредиту 73 664,45 доларів США (а.с. 18-20 том 2).

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Фактичні обставини справи на підставі поданих та досліджених судом доказів вказують на те, що банк виконав свої зобов?язання, надавши позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти в повному обсязі, які прийняті позичальником від банку.

Обставини укладення кредитного договору на умовах, визначених у ньому, отримання грошових коштів та часткового виконання зобов`язання визнані відповідачем ОСОБА_1 під час судового розгляду справи.

Розрахунок заборгованості за договором, а також визнані відповідачем ОСОБА_1 обставини свідчить про те, що під час дії договору мало місце прострочення сплати позичальником чергових платежів по кредиту та процентів за користування кредитом в рамках укладеного кредитного договору.Залишок боргу за тілом кредиту, що обліковується за позичальником ОСОБА_1 , становить 73 664,45 доларів США.

Під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що останній платіж на виконання кредитного зобов?язання внесено ним у січні 2010 року.

Не заперечував тієї обставини, що брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та протягом розгляду справи в суді першої інстанції ним заяв чи усних клопотань про застосування позовної давність та відмови у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду не подавалось.

Дослідивши надані учасниками справи докази, перевіривши їх, оцінивши у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) викладено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Правовий аналіз норм статей 261, 530, 631 ЦК України вказує на те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України протягом всього часу - до закінчення строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що залишилася, разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені щомісячні платежі, прострочення яких мало місце під час дії договору. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

З відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень щодо судових рішень, внесених до реєстру, у справі №759/8786/14-ц, №759/285/15-ц вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» протягом дії строку кредитуванняза кредитним договором № 0 від 16 квітня 2008 року як у позасудовому, так і в судовому порядку реалізовував своє право на дострокове повернення кредиту, процентів за користування кредитом шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2443, вчинений 19 вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В., про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 24.01.2014 року ВП № НОМЕР_4 винесену державним виконавцем Святошинського ВДВС РУЮ у м. Києві Гопкало О.Г., про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

У даній справі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що банком не надано доказів підтвердження того, що сума заборгованості, яка вказана у виконавчому написі нотаріуса була безспірною. Крім того, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку".

У цивільній справі №759/285/15-ц рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29квітня 2015 року, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, яка станом на 12листопада 2014 року складала розмір1 877 979,03 грн., з яких: 1 160 187,39 грн. - сума заборгованості за кредитом, 717 971,64 грн. - сума заборгованості за відсотками, з тих підстав, що згідно з п. 1 ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку". Під час судового розгляду справи судом встановлено, що житлове приміщення, що виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, наданим в іноземній валюті використовується як місце постійного проживання відповідача та загальна площа житла не перевищує 140 кв. м.

Доказів погашення заборгованості позичальником (відповідачем) ОСОБА_3 як первісному, так і новому кредитору АТ «Альфа-Банк» після передачі (09 грудня 2019року) права вимоги за кредитним договором матеріали справи не містять та відповідачем не надано, з підтвердженням тих обставин, що останній платіж на виконання кредитного зобов?язання внесено ним у січні 2010 року.

В окремо поданій до Київського апеляційного суду заяві від 26 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_1 просив застосувати наслідки спливу позовної давності до пред?явлених вимог позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк».

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що з позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 новий кредитор АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») звернувся до суду 03 грудня 2021 року, пред?являючи вимогу про стягнення залишку боргу за тілом кредиту у розмірі 73 664,45 доларів США, право вимоги якої набуто за договором № 2098/К від 09 грудня 2019 року про відступлення прав вимог (купівлі-продажу).

Згідно з додатку № 5 (витяг) до договору № 2098/К від 09 грудня 2019 року про відступлення прав вимог залишок боргу за тілом кредиту, що відступається станом на 09 грудня 2019 року за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 квітня 2008 року, укладеним з ОСОБА_1 становить 73 664,45 доларів США, що складається із 47 882,87 доларів США - строкова заборгованість, 25 781,58 доларів США - прострочена (а.с. 18-20 том 2).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом- частина 1 статті 514 ЦК України.

Таким чином, позивач з позовом про стягнення заборгованості, до складу якої входить прострочена заборгованість за основним зобов`язанням, що виниклаз останнього внесеного позичальником ОСОБА_3 ем платежу на виконання кредитного зобов?язання у січні 2010 року, звернувся зі спливом позовної давності в цій частині складової вимоги заборгованості.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов`язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується відповідачем ОСОБА_3 , що в суді першої інстанції, де він брав участь у розгляді справи, ним до винесення місцевим судом рішення у справі заява про застосування строку позовної давності не подавалась.

Така заява була подана стороною відповідача у спорі на стадії апеляційного провадження (26 квітня 2024 року), тобто, після винесення відповідного рішення судом першої інстанції.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то подана стороною відповідача у спорі на стадії апеляційного провадження заява про застосування позовної давності не може бути розглянутаколегією суддів апеляційного суду.

Отже, в межах заявлених позивачем позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним зобов`язанням, яка складається із залишку боргу за тілом кредиту в сумі 73 664,45 доларів США.

Заборгованість в частині залишку кредиту, що обліковується за позичальником ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 квітня 2008 року, підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості за цією складовою заборгованості відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

В цій частині доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині вимог до поручителя ОСОБА_2 , колегія суддів апеляційного суду виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі, застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів апеляційного суду, договором поруки№197911 від 16 квітня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 , не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання усіх зобов`язань боржника за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, встановлені фактичні обставини на підставі наданих учасниками справи та досліджених судом доказів вказують на те, що позичальник ОСОБА_1 , а відтак і поручитель ОСОБА_2 , узяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до позичальника (боржника) та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду при розгляді справи, що під час дії договору мало місце прострочення сплати позичальником чергових платежів по кредиту та процентів за користування кредитом в рамках укладеного кредитного договору. Останній платіж на виконання кредитного зобов?язання внесено позичальником ОСОБА_3 у січні 2010 року.

ПАТ «Дельта Банк»протягом дії строку кредитуванняза кредитним договором № 0 від 16 квітня 2008 року як у позасудовому, так і в судовому порядку реалізовував своє право на дострокове повернення кредиту, процентів за користування кредитом.

Право вимоги в частині залишку боргу за тілом кредиту, що існувало на момент переходу цих прав, а саме 09 грудня 2019 року, ПАТ «Дельта Банк»відступив новому кредитору АТ «Альфа-Банк».

З позовом до поручителя новий кредитор звернувся 03 грудня 2021 року, тобто, поза межами шести місяців за кожним щомісячним платежем, так і більш ніж через шість місяців після набуття права вимоги щодо стягнення залишку боргу за тілом кредиту у повному обсязі.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто, його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя, цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати, тому суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові до поручителя в разі звернення до суду.

За наведених обставин, у задоволенні позову АТ «Сенс-Банк» в частині вимог до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості слід відмовити з підстав пропуску шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ «Сенс-Банк» без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог АТ «Сенс-Банк», які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови, підлягають частковому задоволенню.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» Тищенко Кристіни Олександрівни задовольнити частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_1 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс-Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 квітня 2008 року, яка складається із залишку заборгованості за тілом кредиту, в сумі 73 664,45 доларів США.

У частині вимог АТ «Сенс-Банк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 квітня 2008 року позов слід залишити без задоволення.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги АТ «Сенс-Банк» в частині вимог до ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складються з судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 44 519,77 грн слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 5, 15, 16, 256, 257, 261, 267, 512, 514, 526, 530, 553, 559, 610, 611, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» Тищенко Кристіни Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 квітня 2008 року, яка складається із залишку заборгованості за тілом кредиту, в сумі 73 664,45 доларів США.

Позов Акціонерного товариства «Сенс-Банк» в частині вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 квітня 2008 року залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) судові витрати зі сплати судового зборуза подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 44 519,77 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: