ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 711/4600/23
Провадження № 22-ц/821/761/24
Категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача : адвокат Булатецький Андрій Андрійович,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Булатецького Андрія Андрійовича на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року (ухваленого під головуванням судді Борєйко О.М. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу ,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

12 липня 2023 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму 600 доларів США.

Факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 600 доларів США підтверджується власноручно написаною останнім розпискою від 04 серпня 2020 року, згідно якої відповідач зобов`язується повернути позивачу грошові кошти в сумі 600 доларів США в строк не пізніше 30 серпня 2020 року зі сплатою відсотків в розмірі 10% на місяць; у випадку прострочення відповідач зобов`язується повернути вказану суму з відсотками в розмірі 15% за кожен місяць прострочення.

Вказує, що неодноразово в усному порядку звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак його вимоги були залишені без реагування і кошти не повернуті.

Враховуючи наведене, просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики за розпискою від 04.08.2020 з урахуванням відсотків в розмірі 23 775,69 грн, що станом на 12 липня 2023 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 650,32 доларів США, пеню за прострочення зобов`язання по поверненню коштів в розмірі 111 873,60 грн, 3% за користування коштами в розмірі 2 042,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 11 692,82 грн та судові витрати.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2023 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу передано для розгляду за підсудністю до Соснівського районного суду м. Черкаси.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 23 775,69 грн, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 238,00 грн, судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 3 184 грн, а всього 27 197,69 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що позивачем доведено факт укладення договору позики за розпискою, тому вимоги в частині стягнення коштів за розпискою підлягають до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення відсотків у розмірі 15% щомісячно за період прострочення, суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги позивачем не були заявлені.

Відмовляючи в задоволення позову в частині стягнення 3% річних, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та безпідставності таких вимог, оскільки умовами договору позики передбачений інший розмір процентів.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення інфляційний втрат, суд першої інстанції виходив із того, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Задовольняючи частково вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із пропорційності розміру задоволених вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 19 березня 2024 року через засоби поштового зв`язку, представник ОСОБА_1 адвокат Булатецький А.А., вважаючи рішення прийнятиміз неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, при невідповідності висновків суду обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року в частині відмовлених позовних вимог і прийняти в цій частині нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення пені, суд першої інстанції вказав, що розписка від 04.08.2020 не містить умов про сплату пені у відсотках за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання, проте, з такими висновками скаржник не погоджується, оскільки судом невірно трактовано текст і умови розписки, а саме щодо стягнення пені 15% за порушення позичальником зобов`язань.

Звертає увагу суду, що в розписці, написаній відповідачем зазначено, що у випадку прострочення, він зобов`язується повернути вказану суму з відсотками 15 % за кожен місяць, тобто сторонами визначено розмір пені у разі порушення позичальником зобов`язання у розмірі 15 % за період з 31.08.2020 і надалі.

Вказує, що у даній справі підлягають застосуванню як положення ст. 1048 ЦК України ( за період з 05.08.2020 по 30.08.2020), так і положення ст.ст. 549, 611 ЦК України в поєднанні зі ст. 625 ЦК України ( за період з 31.08.2020 і надалі).

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до оригіналу власноручно написаної відповідачем та підписаної останнім розписки від 04 серпня 2020 року, ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Тальнівським РВ УМВС України в Черкаській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за якою останній проживає і фактично, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , отримав від ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Тальнівським РВ УМВС України в Черкаській області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , 600 (шістсот) доларів США, які зобов`язувався повернути ОСОБА_1 до 30 серпня 2020 року з відсотками 10% на місяць. У випадку прострочення, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути вказану суму з відсотками в розмірі 15% за кожен місяць прострочення.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04.08.2020 у розмірі 650,32 доларів США, пеню за прострочення зобов`язання по поверненню коштів в розмірі 111 873,60 грн, 3% за користування коштами в розмірі 2 042,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 11 692,82 грн та понесені судові витрати.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 23 775,69 грн у суді апеляційної інстанції не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції переглядає справу лише в частині відмовлених позовних вимог .

Щодо вимоги про стягнення пені.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Із розписки від 04 серпня 2020 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання у випадку прострочення зобов`язання повернути вказану суму з відсотками 15 % за кожен місяць прострочення.

Судом встановлено, що відповідач не виконав умови договору щодо повернення суми позики в строк, визначений сторонами - 31.08.2020, отже позивач мав право вимагати від відповідача сплати пені, розмір та строк нарахування якої сторони визначили у договорі позики.

Тому, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні пені, на погоджені між сторонами умови договору позики належної уваги не звернув і не врахував того, що пеня сплачується із розрахунку 15% за кожен місяць прострочення.

Позивач розрахував пеню за несвоєчасне повернення відповідачем позики в розмірі 111 873,60 грн за період з 31 серпня 2020 року по червень 2023 року, тобто за 34 місяці.

На момент звернення позивача до суду у липні 2023 року строк дії позики, в межах якого позичальник мав обов`язок з повернення боргу, завершився 30 серпня 2020 року.

Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 549, частиною третьою статті 551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, розмір може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Судова практика щодо зменшення розміру неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, є сталою і послідовно застосовується судами. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 також зазначила про зменшення розміру неустойки, якщо такий розмір є завищеним порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Однак указані критерії є загальними і не спрямовують сторони на звернення уваги та надання доказів щодо існування інших обставин, а суд на можливість обґрунтувати зменшення розміру неустойки.

Частина третя статті 551 ЦК України визначила такі підстави для її застосування: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків; наявність інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, перелік підстав для застосування зазначеної норми не є вичерпним і не конкретизований. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України суди в основному керуються обставинами конкретної ситуації, внутрішнім переконанням, а також принципами розумності, справедливості і пропорційності у цивільному судочинстві.

При розгляді питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суди мають об`єктивно оцінити, чи є такий випадок винятковим у конкретний справі, з огляду на: інтереси сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання; причину (причини) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначність прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання; невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінку винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків); інші обставини, які притаманні конкретній справі.

При цьому, потрібно взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень ЦК України вважаються, зокрема: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Тобто залежно від виду зобов`язання різняться й критерії застосування норми про можливість зменшення судом розміру неустойки.

Суди мають виходити з обставин конкретної справи, враховувати передбачені частиною третьою статті 2 ЦПК України основні засади цивільного судочинства, зокрема змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, а також передбачені частиною шостою статті 3 цього Кодексу принципи справедливості, добросовісності та розумності.

З аналізу зазначеного можна виділити такі критерії, які суди повинні враховувати при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків (співмірність); наявність інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, можуть бути: ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; наслідки порушення зобов`язання; поведінка винної сторони щодо вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскільки розмір пені значно перевищує суму основного боргу, тому з урахуванням засад розумності, добросовісності та справедливості, приходить до висновку про зменшення суми пені і стягнення із відповідача на користь позивача 30 000 грн. пені за несвоєчасне повернення позики за розпискою від 04.08.2020.

Щодо вимоги про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 04 серпня 2020 року, суд першої інстанції не звернув уваги, що 3 % річних не є складовою умовою договору позики, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року

у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Встановивши, що ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики за розпискою від 04 серпня 2020 року не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з відповідача, тому разом із заборгованістю підлягає стягненню 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання; перевіривши наведені позивачем розрахунки 3 % річних від простроченої суми за період з 31.08.2020 по 12.07.2023, колегія суддів вважає вірними нарахування саме у розмірі 2 042 грн, які, на думку колегії суддів, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Відмовляючи в задоволенні стягнення інфляційних втрат в розмірі 11 692,82 грн, суд першої інстанції виходив із того, що у випадку порушення грошового зобов`язання предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції в цій частині судового рішення.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, зокрема, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України).

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19).

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що предметом договору за розпискою від 04.08.2020 року є грошові кошти у валюті, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Встановлено, що на підтвердження розміру фактично понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано суду наступні документи: ордер, договір про надання правової допомоги від 10.07.2023 з додатками в тому числі: додаток № 1 «Тарифи та послуги(гонорар)» та додаток № 2 «Опис-калькуляція до договору від 10.07.2023 №10 надання послуг та або виконаних робіт», додаток № 3 «Акт приймання-передачі наданих послуг», та з урахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №760/10847/20-ц, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 3 184 грн.

Колегія суддів вважає, що надані адвокатом Булатецьким А.А. документи відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами понесення позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у даній справі в суді першої інстанції.

Також колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції у вигляді витрат на правову допомогу адвоката підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України на загальних підставах.

Згідно з частинами першою-третьою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, тому суд першої інстанції відповідно частково задовольнив вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу та судовий збір.

Разом з тим, враховуючи, що апеляційна скарга представника позивача підлягає до часткового задоволення, то, відповідно, підлягає до зміни і розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Отже, враховуючи, що за наслідками перегляду справи в суді апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню, крім суми боргу за договором позики у розмірі 23 775,69 грн, яка не оскаржувалась в апеляційному порядку, пеня у розмірі 30 000 грн та три відсотки річних у розмірі 2 042,00 грн, що становить 37,37 % від заявленої ціни позову, тому відповідно перерозподілу підлягають і витрати понесені позивачем у суді першої інстанції на правничу допомогу .

Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача за наслідками розгляду справи апеляційним судом, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають зміні шляхом збільшення розміру витрат на правничу допомогу з 3 184 грн до 7 474,00 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ( 37,37% від 20 000 грн).

Також підлягає до перерозподілу і сума судових витрат зі сплати судового збору, яка підлягає до зміни з урахуванням часткового задоволення позивних вимог за наслідками розгляду справи апеляційним судом, шляхом збільшення розміру судових витрат з 238,00 грн до 558,68 грн.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині із ухваленням у цій частині нового рішення, то до стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягають судові витрати зі сплати судового збору, сплаченого позивачем в суді апеляційної інстанцій відповідно задоволеної частини позовних вимог у розмірі 838,02 грн.

На підставі наведеного та з врахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що обгрунтування вимог апеляційної скарги є частково доведеним і дає підстави для скасування судового рішення у оскаржуваній частині з постановленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Булатецького Андрія Андрійовича - задовольнити частково.

Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в частині стягнення пені, трьох відсотків річних за користування коштами та стягнення судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 30 000 грн. та три відсотки річних в розмірі 2 042 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 7 474,00 грн. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 558,68 грн.

В решті рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 838,02 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Ю.В. Сіренко

Л.І. Василенко