Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7296/23
Номер провадження2/711/490/24
РІШЕННЯ
01 лютого 2024 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючого судді Кондрацької Н.М.
при секретарі Мелещенко О.В., Тищенко А.І.,
представника позивача адвоката Нестерка І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
До Придніпровського районного суду м. Черкаси звернулась з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. У позові зазначає, що 04.08.1983 року сторони уклали шлюб, про що було видано свідоцтво про укладання шлюбу, актовий запис 1659.
Під час шлюбу на їх сім`ю у складі ОСОБА_2 чоловік, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син, відповідно до ордеру від 04.05.1988 року, була виділена двохкімнатна кооперативна квартира АДРЕСА_1 . За період перебування у шлюбі були внесені пайові внески за рахунок спільних коштів подружжя. В 2008 році право власності на квартиру оформлене на ОСОБА_2 .
Позивач вважає дану квартиру спільним майном подружжя, а тому просить суд визнати за нею право власності на частку спірної квартири.
Згідно звіту про оцінку майна вартість спірної квартири становить 538480 грн.
Просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в порядку поділу майна, що є спільною власністю визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна, що є спільною власністю визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на користь позивача витрати на проведення експертизи у сумі 1000 грн. та судовий збір у сумі 5384, 81 грн.
Ухвалою суду від 16.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження
Представник позивача адвокат Нестерко І.О. позовну заву підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Повідомив, що відповідач вважає, що квартира є його власністю, тому позивач вимушена була звернутись до суду.
Відповідач у судове засідання не з`явився про причини неявки суду не повідомив, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Правом на подання відзиву не скористався.
Суд ухвалив про заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до ОСОБА_2 04.08.1983 року уклали шлюб, про що було видано свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_3 , актовий запис 1659.
Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів від 26.04.1988 № 53, списку на заселення громадян членів МЖСК -105 по АДРЕСА_2 квартирний житловий будинок та відповідно до довідки від 18.02.2008 № 264 ОСОБА_2 є членом ЖБК № 105, АДРЕСА_3 , створення якого затверджено рішенням міськвиконкому № 566 від 26.09.1986 року. Пайовий внесок сплачений. У вказаному списку на заселення зазначаються ОСОБА_2 чоловік, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син.
Так, відповідно до ордеру від 04.05.1988 року була виділена двохкімнатна кооперативна квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та сім`ї у складі трьох осіб зокрема ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син.
Згідно наданої Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.08.2023 право власності на спірну квартиру оформлене на ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 02.09.2008.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
Оскільки спірна квартира придбана до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, то при вирішенні справи застосовуванню підлягає положення КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.
Отже, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будiвельного, дачного, гаражного чи iншого кооперативу або товариства, який повнiстю внiс свiй пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, iншу будiвлю або примiщення, наданi йому в користування, набуває права власностi на це майно.
На підставі ст.19-1 Закону України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію" член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.
Згідно ч.2 ст.384 ЦК України член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він її не викупив.
Частиною третьою статті 384 ЦК України передбачено, що у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. При цьому, враховуючи положення Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 року №186 з наступними змінами, щодо обов`язку члена кооперативу внести пайовий внесок, повне внесення пайового внеску членом житлово-будівельного (житлового) кооперативу слід кваліфікувати як викуп квартири, що породжує відповідне право власності.
Відповідно до роз`яснень, які були надані Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1997 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке:
- пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору;
- внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні;
- до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач з відзивом на позовну заяву до суду не звернувся, посилання позивача у позовній заяві ним не спростовувались, доказів того, що квартира придбана у період шлюбу за власні кошти відповідача суду не надано.
З цих підстав, суд вважає правильним визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 і провести її поділ, визнавши за кожним із подружжя право власності на її частину.
У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору та суму витрат за проведення експертизи.
Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
В порядку поділу майна, що є спільною власністю, визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
В порядку поділу майна, що є спільною власністю визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на проведення експертизи у сумі 1000 грн. та судовий збір у сумі 5384, 81 грн, а всього 6384 (шість тисяч триста вісімдесят чотири) грн. 81 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Головуючий: Н. М. Кондрацька