Провадження № 2/470/16/24
Справа № 470/673/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого: судді Лусти С.А.,

за участю секретаря судового засідання Дячук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Березнегувате в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2023 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.

В позові зазначив, що 05 жовтня 2021 року відповідач згідно боргової розписки отримав в борг від нього грошові кошти в розмірі 5461 долар США зі строком повернення до 10 серпня 2022 року. Боргова розписка власноруч складена та особисто підписана відповідачем. Станом на теперішній час ОСОБА_2 позику не повернув в будь-якій сумі. На його усну вимогу повернути гроші відповідач стверджує, що грошей в нього немає. Тобто на дату подання позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем становить 5461 (п`ять тисяч чотириста шістдесят один) долар США. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2023 року по справі № 470/634/23 було задоволено заяву позивача про забезпечення позову до подання позовної заяви. Накладено арешт на нерухоме майно - земельну ділянку, належну на праві власності відповідачу. На підставі зазначеного, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за борговою розпискою в сумі 5461 долар США, стягнути судовий збір в сумі 1597,24 гривень і витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 гривень.

Позивач та його представник адвокат Глушаниця Л.П. в судове засідання направили заяви про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Крім того вказали, що докази понесення витрат на правову допомогу будуть ними направлені до суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення. Протягом розгляду справи по суті позивач направив на адресу суду особисті письмові пояснення у справі, в яких доводи відповідача про повернення боргу за позикою заперечував, через наявність у нього оригіналу боргової розписки, а перебування у відповідача копії розписки пояснив тим, що він її сфотографував безпосередньо після її написання та підписання (а.с.111-114,165,166).

Відповідач та його представник адвокат Бобко В.А. в судове засідання не з`явилися, направили на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та заперечення проти позовних вимог позивача через їх безпідставність. До початку розгляду справи по суті відповідач направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог позивача через повернення суми позики в повному обсязі, зокрема влітку 2022 року частину боргу, в розмірі 461 долар США, пшеницею, а 15 вересня 2023 року грошовими коштами, в розмірі 5000 доларів, на що позивач повернув йому розписку, однак згодом з`ясувалося, що то була її копія. Дані обставини може підтвердити його дружина ОСОБА_3 . По даному факту він звернувся із заявою до поліції. Крім того зазначив, що в дійсності він брав у позивача в борг меншу суму, ніж зазначено в розписці, а різниця суми є відсотками за позикою (а.с.59-61).

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2021 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти, в розмірі 5461 долар США, які зобов`язався повернути до 10 серпня 2022 року. Про вказане свідчить боргова розписка складена та підписана відповідачем 05 жовтня 2021 року (а.с.47).

Свої зобов`язання з повернення грошових коштів відповідач не виконав, про що свідчить наявність у позивача оригіналу боргової розписки, кошти за позикою позивачу не повернув.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору.

Судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Нормою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частинами 1 та 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, надана позивачем розписка від 05 жовтня 2021 року у розумінні ЦК України, є договором позики.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк повернення боргу визначений сторонами в розписці закінчився 10 серпня 2022 року, однак відповідач суму коштів, у розмірі 5461 долар США отриманих в борг, у строк позивачу не повернув.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог позивача у відзиві на позовну заяву стверджував, що повернув позивачу борг, на що він повернув йому оригінал розписки, однак дізнавшись, що то копія, звернувся до поліції із заявою про протиправні дії позивача.

Згідно довідки дільничного офіцера поліції сектору поліцейської діяльності №1 відділення поліції №2 Баштанського РВП від 25 листопада 2023 року заява відповідача була розглянута, однак ознак кримінального чи адміністративного правопорушення в діях позивача виявлено не було, а між сторонами виявлено цивільно-правові відносини, в зв`язку з чим відповідачу рекомендовано звернутися до суду (а.с.63-100).

Статтею 599 ЦК України імперативно визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що лише наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

В ході судового розгляду судом встановлено, що оригінал розписки про отримання відповідачем грошових коштів у борг від 05 жовтня 2021 року на час звернення до суду знаходиться у позивача, а тому підстав вважати вказане зобов`язання виконаним, у суду немає.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач стверджував, що в дійсності брав у позивача в боргу меншу суму, ніж зазначено у розписці, однак до суду з позовом про оспорення позики, в порядку ст.1051 ЦК України, не звернувся.

Крім того, згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, поясненнями відповідача та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

З огляду на викладене, враховуючи невиконання відповідачем зобов`язання за позикою від 05 жовтня 2021 року, не звернення його до суду про оспорення позики, неможливість доведення іншими доказами ніж письмовими факт повернення грошових коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на оплату судового збору, в розмірі 1597,24 грн.

керуючись ст.ст.12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2021 року, в розмірі 5461 (п`ять тисяч чотириста шістдесят один) долар США.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на оплату судового збору, в розмірі 1597,24 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 28 січня 2019 року органом 4819, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_4 , виданий 08 липня 2020 року органом 4819,місце реєстрації АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повний текст рішення виготовлено 06 травня 2024 року.

Суддя С. А. Луста