Номер провадження: 22-ц/813/911/24
Справа № 519/811/19
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Болдузєвої Ілони Ігорівни, представника ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 18 липня 2022 року, постановленого під головуванням судді Барановської З.І., повний текст рішення складений 21 липня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив:

- виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину трикімнатної квартири загальною площею 86,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину трикімнатної квартири загальною площею 86,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 серпня 1997 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від вказаного шлюбу у позивача та відповідача народилася донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Южного міського суду Одеської області від 11 квітня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний, з того часу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом не проживають та спільного господарства не ведуть. За час шлюбу до моменту припинення шлюбних відносин за спільні кошти позивача та відповідача на підставі договору купівлі-продажу було придбано трикімнатну квартиру загальною площею 86,1 кв.м., яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до Звіту проведення незалежної оцінки ринкової вартості нерухомого майна, яка проведена оцінювачем ОСОБА_4 станом на 26 квітня 2019 року, вартість квартири становить 1583719,58 грн., що в еквіваленті 59495,10 доларів США. Під час шлюбу позивач працював та отримував прибуток, який на протязі всього сімейного життя був та є офіційно працевлаштованим. З травня 2006 року по січень 2019 року відповідач офіційно не працевлаштована. До позовної заяви позивачем надана довідка з місця роботи за останні шість місяців. Такі самі високі доходи були у позивача і під час придбання спільного майна подружжя, яке є на даний час предметом даного спору. Вказана квартира була придбана та відремонтована за спільні кошти, однак у зв`язку з довірою до відповідача та стабільними сімейними відносинами була оформлена саме на ОСОБА_2 . Дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ціна позову становить 1/2 вартості трикімнатної квартири відповідно до проведеною незалежної оцінки ринкової вартості нерухомого майна станом на 26 квітня 2019 року, а саме 791859,79 грн.

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу, в якому просила:

- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру загальною площею 86,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль марки Nissan x-trail 2008 року випуску.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 11 квітня 2019 року шлюб укладений15 серпня 1997 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) було розірвано. 18 жовтня 2013 року ОСОБА_2 придбала трикімнатну квартиру Одеська область, за адресою: АДРЕСА_1 . Вищезазначена квартира була придбана за кошти, які були отримані після продажу 13 серпня 2013 року квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Відчужувана квартира належала ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 прізвище змінено у зв`язку із реєстрацією шлюбу) в рівних частках на праві спільної часткової власності по 1/2 частці на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінською районною адміністрацією 11 квітня 2001 року. Квартира в м. Запоріжжя була продана за 431460,00 грн., а квартира в м. Южне була придбана за 361 995 грн., а залишок у розмірі 69 465 грн. був використаний на ремонт квартири купленої в м. Южне. На підставі вищезазначеного позивач вважала, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя, оскільки вона була придбана не за кошти, отримані в результаті спільного проживання, а за кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . і була власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і ніколи не перебувала у власності відповідача. Також, у власності позивача знаходиться автомобіль марки Nissan x-trail 2008 року випуску, який був придбаний під час перебування у шлюбі. Вищевказаний транспортний засіб був куплений за кошти батька позивача, однак відповідачем не було зазначено у первісному позові вимоги про поділ даного рухомого майна, що ще раз дає підставу вважати автомобіль марки Nissan x-trail 2008 року випуску є особистою приватною власністю позивача. На підтвердження того, що у придбання спірної квартири було вкладено кошти відповідача та в якій сумі у первісному позові ОСОБА_1 , як позивачем, нічого не вказано та нічим не підкріплено, а сам тільки факт, що позивач та відповідач в той час проживали однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі, не свідчить про належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя. Також у своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що з травня 2006 року по січень 2019 року відповідач офіційно не працевлаштований, але цим твердженням ОСОБА_1 вводить суд в оману, на підтвердження цього факту надано копію трудової книжки.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 18 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №2433. В іншій частині відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Болдузєва І.І, представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду у частині відмови у задоволенні первісного позову, та у частині часткового задоволення зустрічного позову, ухвалити у цій частині нове, яким первісний позов задовольнити, у задоволені зустрічного позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги адвокат Болдузєва І.І., зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що у п. 5.1 Договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року відповідач підтвердила, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 та було отримано його згоду на придбання спірної квартири, крім того, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 не вказувала, що сплачує продавцю особисті кошти за вказане майно.

Також зазначив, що районний суд не звернув уваги, що ані під час придбання квартири, ані під час виконання ремонтних робіт ОСОБА_2 не працювала та не отримувала доходу, а ремонт квартири площею 86,1 кв.м. придбаної від будівельників, неможливо здійснити на залишок грошових коштів від купівлі квартири, а саме на 69 465,00 грн.

Крім того, апелянт вказав, що після переїзду до м. Южне та придбання квартири, працював лише апелянт, грошових коштів від продажу квартири у м. Запоріжжя не вистачило, тому апелянт позичав грошові кошти для придбання спірної квартири, ремонту та придбання меблів.

У своєму відзиві ОСОБА_2 зазначила, що набуття одним із подружжя у власність майна під час шлюбу не є безумовною підставою для поширення на таке майно режиму спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, апелянтом не доведено, що грошові кошти які він брав у борг були витрачені саме на ремонт квартири. Грошові кошти від продажу квартири у м. Запоріжжі, що належала на праві власності ОСОБА_2 та її матері були перераховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 , оскільки на той момент він був клієнтом зазначеного банку.

Отже суд правильно визначився із правовідносинами, що відповідають обставинам справи, змісту позовних вимог, характеру зазначеного порушеного права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника адвоката Болдузєву І.І., Семенюк О.Ю., її представника адвоката Родіонова А.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони з 15.08.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Южного міського суду Одеської області від 11.04.2019 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, рішення по цивільній справі №519/892/18 (а.с. 23, 31-32 т.1).

Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24 т.1).

Спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 30, 144-146 т.1).

Вищезазначена квартира була придбана в період шлюбу за кошти, які були отримані від продажу 13.08.2013 року квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відчужувана квартира належала ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 прізвище змінено у зв`язку із реєстрацією шлюбу) на праві спільної часткової власності в рівних долях по 1/2 частки на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінською районною адміністрацією 11.04.2001 на підставі розпорядження №1215 від 11.04.2001 (а.с. 72, 129 т.1).

Квартира в м. Запоріжжя була продана за 431 460,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13.08.2013 року (а.с. 73-74, 147-148 т.1).

Кошти отримані ОСОБА_2 та її мати від продажу квартири в м. Запоріжжя були перераховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 , так як він на той час був клієнтом банку.

ОСОБА_1 17.10.2013 року, за день до укладення договору купівлі-продажу квартири зняв кошти в розмірі 391 824,85 грн. на придбання квартири в м. Южне, що підтверджується копією виписки з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 85 т.1).

Квартира в м. Южне була придбана 18.10.2013 року за 361 995 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 144-146 т.1, а.с. 7-10 т.2) за суму, яка є значно меншою ніж сума отримана від продажу квартири в м. Запоріжжя.

Залишок грошових коштів у розмірі 69 465,00 грн. був використаний на ремонт квартири, придбаної в м. Южне, що не заперечувалось сторонами.

Також судом встановлено, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 та її матері, які вони отримали від продажу квартири в м. Запоріжжя.

Суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , які були допитані у судовому засіданні, та які пояснили, квартира у м. Южне була придбана за рахунок коштів від продажу квартири у Запоріжжі

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження доводів своїх позовних вимог.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позовних вимог про право особистої приватної власності на квартиру.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки другий з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Судом вірно встановлено, що спірне майно, а саме квартира придбана в період перебування сторін в шлюбі за особисті кошти ОСОБА_2 .

Для придбання спірної квартири, вартість якої становила 362 000 грн., ОСОБА_2 сплачено її особисті кошти, які набуті нею за рахунок продажу 1/2 частки квартирі в м. Запоріжжя та подаровані її мати, які набуті останньою від продажу 1/2 частки квартири в м. Запоріжжя. Кошти отриманні від продажу квартири в м. Запоріжжя перевищували вартість, за якої була придбана квартира в м. Южне.

При укладенні договору купівлі-продажу 18.10.2013 року ОСОБА_1 надав згоду на придбання квартири у встановленому законом порядку (п.5.1 Договору).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя: особиста приватна власність дружини/чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане кореспондується зі статтею 368 ЦК України.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову ухвалюється судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Судом зазначено, що під час розгляду справи позивачем за первісним позовом не заявлялись клопотання про проведення судової експертизи з приводу встановлення збільшення вартості майна та істотність такого збільшення шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення.

Більш того, позовних вимог про розподіл майн, яке збільшилось у його вартості за час перебування у шлюбі сторонами не заявлялось.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені первісного позову за недоведеністю позовних вимог та часткове задоволення зустрічного позову за його обґрунтованістю в частині позовних вимог про право особистої приватної власності на квартиру.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Болдузєвої І.І, представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував, що у п. 5.1 договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2013 року відповідач підтвердила, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 та було отримано його згоду на придбання спірної квартири, крім того, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 не вказувала, що сплачує продавцю особисті кошти за вказане майно, колегія суддів відхиляє за недоведеністю того, з підстав того, що для перевірки доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 надав копію квитанції про зарахування грошових коштів на його рахунок, з якого вбачається, що в день продажу квартири у Запоріжжі за 451 460 грн., яка належала відповідачки та її матері, в м. Запоріжжі ОСОБА_1 у відділенні 961 банку АТ «Укрсиббанк» поклав на свій рахунок 51 000 доларів, що еквівалентно 407 643 грн. (а.с. 194 т. 2).

Також колегія суддів приймає до уваги, що сторонами під час розгляду справи у суді першої інстанції не заперечувалось, що грошові кошти від продажу квартири у м. Запоріжжі покладені на рахунок ОСОБА_1 .

З пояснень наданих матір`ю ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , як свідком, вбачається, що квартиру у м. Южному придбали за рахунок продажу квартири у м. Запоріжжі.

Доводи про те, що районний суд не звернув уваги, що ані під час придбання квартири, ані під час виконання ремонтних робіт ОСОБА_2 не працювала та не отримувала доходу, а ремонт квартири площею 86,1 кв.м. придбаної від будівельників, неможливо здійснити на залишок грошових коштів від купівлі квартири, а саме на 69 465,00 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, саме за кошти ОСОБА_2 та її мати, отримані від продажу квартирі в м. Запоріжжя була придбана квартира в м. Южне, що було підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_1 , який зазначив, що після продажу квартири в м. Запоріжжя, кошти від продажу квартири були покладені на його особистий рахунок, а за день до укладення договору купівлі-продажу квартири в м. Южне він їх зняв для придбання квартири.

Доводи про те, що після переїзду до м. Южне та придбання квартири, працював лише апелянт, грошових коштів від продажу квартири у м. Запоріжжя не вистачило, тому апелянт позичав грошові кошти для придбання спірної квартири, ремонту та придбання меблів, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження за ненаданням до суду належних доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони придбали квартиру від будівельників, зробивши ремонт, що значно збільшило вартість квартири, суд першої інстанції вважає такими, що не підлягають задоволенню з підстав того, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заявляв таких позовних вимог, а суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду в межах заявлених позовних вимог.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Болдузєвої Ілони Ігорівни, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 18 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 березня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова