ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року

м. Харків

справа № 638/10146/23

провадження № 22-ц/818/737/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Бурлака І.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2023 року ухвалене у складі судді Щепіхіної В.В., -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 19.04.2012 у розмірі 30116,37 грн станом на 17.07.2023 року, з яких 25458,83 грн. заборгованість за кредитом та 4657,54 грн заборгованість за процентами за користування кредитом та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 19.04.2012 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір №б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які викладені на банківському сайті. Позивач зазначив, що за умовами вказаного договору позичальник відкрито кредитний рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт та видано кредитну картку. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В той час, як відповідач взятих на себе зобов`язань належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 17.07.2023 має заборгованість у розмірі 30116,37 грн, яка складається з: 25458,83 грн. заборгованості за кредитом та 4657,54 грн заборгованості за процентами за користування кредитом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.11.2023 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.04.2012 в розмірі 25458,836 грн та судовий збір у розмірі 2268,78 грн. В іншій частині у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що договірні відносини між сторонами виникли на підставі Анкети-заяви, підписаної відповідачкою 19.04.2012 року. Однак судом досліджено дві Анкети-заяви, підписані відповідачкою: від 19.04.2012 року та від 25.09.2018 року і не зрозуміло, яке правове значення має друга Анкета-заява від 25.09.2018 року для встановлення змісту правовідносин між сторонами.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку, що «Умови та Правила надання банківських послуг» не можна вважати складовою укладеного сторонами договору, з чим відповідачка погоджується. Але при цьому, суд прийшов до висновку про наявність укладеного між сторонами змішаного договору: банківського рахунку та кредитного договору. Натомість позивачем не було надано суду, і судом не досліджувався жодний документ (документи) з підписом відповідачки, де були б викладені істотні умови договору банківського рахунку та/або кредитного договору. Підписані відповідачкою Анкети-заяви не містять в собі таких істотних умов, в тому числі щодо суми та строку надання кредиту, розміру кредитних відсотків, строків та порядку їх сплати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 4 657,54 гривень, суд обґрунтовано послався на те, що сторонами не було узгоджено в письмовій формі будь-якого розміру відсотків за користування коштами.

Натомість задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення боргу - за тілом кредиту в розмірі 25 458,83 гривні, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вказана сума не є «тілом кредиту» - вона утворилась внаслідок здійснення самовільних (без волевиявлення клієнта) нарахування та стягнення відсотків за користування коштами за рахунок кредиту, а також самовільним віднесенням сплачених відповідачкою коштів для погашення позики на сплату неузгоджених відсотків.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 01.07.2019 року по 17.07.2023 року вбачається: 1) вхідна сума боргу «за тілом кредиту» станом на 01.07.2019 року складає 42 844,58 гривень; 2) за вказаний період відповідачка внесла банку власні кошти в загальній сумі 53 111,04 гривень (стовпчик 30 таблиці); 3) за вказаний період позивачем нараховано 43 878,50 гривень відсотків за користування кредитом (стовпчик 16 таблиці); 4) за вказаний період позивачем стягнуто відсотків за рахунок кредиту в загальному розмірі 33 393,62 гривень (стовпчик 4 таблиці).

Отже заявлена сума позову сформувалась внаслідок того, що позивач самовільно направляв внесені відповідачкою кошти не на погашення позики, а на погашення встановлених ним односторонньо відсотків. Коли сума внесених відповідачкою коштів перевищувала суму нарахованих відсотків, позивач направляв залишок коштів на погашення позики. В подальшому погашену частину позики («в межах кредитного ліміту в 40 000,00 гривень») також направляв на погашення нових самовільно нарахованих відсотків. Повторювання цих операції на протязі 4-х років і сформувало суму позову, в якій 25 458,83 грн в дійсності не є заборгованістю «за тілом кредиту».

Як зазначено вище, за вказаний період часу відповідачка повернула банку кошти в розмірі 53 111,04 гривень, що більше ніж на 10 000,00 гривень перевищило суму боргу станом на 01.07.2019 року. Відповідно вся сума позову в розмірі 30 116,37 гривень в дійсності є сумою незаконно нарахованих відсотків, чого не зрозумів суд першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначене рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону повністю не відповідає.

Як встановлено судом, 19 квітня2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву та своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Також відповідач зобов`язалася зі змінами знайомитися самостійно на офіційному сайті, про що свідчить копія анкети-заяви.

Вказана анкета-заява не містить відомостей строк дії кредитного договору; відсутня також інформація про розмір відсотків за користування кредитними коштами, комісії, неустойки (а.с. 17).

Для отримання банківських послуг ОСОБА_1 отримала у позивача банківську картку № НОМЕР_1 карта «Універсальна», яка в подальшому перевидавалася. Останній раз відповідачу була видана картка «Універсальна Gold» № НОМЕР_2 , строком дії з 10.08.2017 до 31.05.2021 (а.с.16), строк дії на час звернення до суду якої сплинув, а нова картка відповідачці не видавалася.

По вказаній картці був встановлений кредитний ліміт у розмірі 40000,00 грн та який 30.05.2019 року був змінений до 0,00 грн (а.с.15).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе за договором кредиту зобов`язань щодо повернення отриманих у кредит коштів належним чином не виконала, правовими наслідками чого є стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25458,83 грн.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У анкеті-заяві від 19.04.2012 процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Виходячи з аналізу наданої банком роздруківки Умов та правил надання банківських послуг та ч.1 ст. 1054 ЦК України, за своєю суттю, прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього, в т.ч. входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами у визначеному розмірі, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03.07.2019.

Слід наголосити, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 19.04.2012 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, слід зробити висновок, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З матеріалів справи вбачається і підтверджено відповідачем, що 19.04.2012 вона звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг і підписала Анкету-заяву, на підставі якої отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку.

На підставі вищевказаної заяви позивачем було видано відповідачу кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі 40000,00 грн, який 30.05.2019 року був змінений до 0,00 грн.

Відповідач користувався карткою, отримуючи від Банка кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснював погашення заборгованості по кредитному договору, що вбачається з виписки із банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 (а.с.56-67).

Позивачем не було погоджено з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом, а тому колегія суддів вважає незаконним списання АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом за період з 19.04.2012 по 13.01.2023 у сумі 98933,46 грн.

Колегія суддів зазначає, що відсутні підстави для стягнення заборгованості у визначеному банком розмірі оскільки заборгованість за тілом кредиту, як зазначає АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, становить 25458,83 грн, а сума незаконного списання АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом за період з 19.04.2012 по 13.01.2023 становить 98933,46 грн, що перевищує суму боргу.

Отже, АТ КБ «Приватбанк» не доведено наявність заборгованості розрахованої відповідно до погоджених між сторонами умов договору за кредитною карткою отриманою згідно Анкети заяви від 19.04.2012.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 365, 366, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2023 року скасувати.

Ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом № б/н від 19.04.2012 -відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, р/р НОМЕР_3 , , МФО 305299) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 3465 (три тисячі чотириста шістдесят п`ять) гривень 27 (двадцять сім) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційного скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.В.Бурлака

Ю.М.Мальований