1Справа № 335/4526/21 2/335/1853/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Махненко А.А., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, в обґрунтування позову вказавши наступне.

Позивач у період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року відпустив теплову енергію у нежитлові приміщення № 65, 66, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать відповідачу, на загальну суму 16 670,32 гривень, яка залишається непогашеною відповідачем.

У зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості у розмірі 16 670,32 гривень та судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 02.04.2024 року скасовано заочне рішення суду від 30.09.2021 року, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Сторонами у справі заяви по суті справи не подавалися.

У судове засідання представник позивача не з`явилася, в електронній формі через систему «Електронний суд» суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Її представник адвокат Трифонов А.В. в електронній формі через систему «Електронний суд» суду подав заяву про застосування строку позовної давності, у якій просить відмовити у задоволенні позову та розглянути справу у його відсутність.

На підставі ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідачу у справі ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові приміщення № 65, АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 227706951 від 12.10.2020 року, № 227707277 від 12.10.2021 року (а.с. 9-10). За період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року Концерн «МТМ» відпустив до нежитлових приміщень № 65, 66, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належать відповідачу на праві власності, теплову енергію на загальну суму 16 670,32 гривень, що підтверджується відповідними актами та розрахунками позивача, наявними в матеріалах справи. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість Відповідача перед Теплопостачальною організацією по оплаті за надані послуги за вказаний період становить 16 670,32 гривень. (а.с. 25)

Представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, з тих підстав, що період, за який нараховано заборгованість, виходить за межі трирічного строку, встановленого Законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ „Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно з яким, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України „Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 № 211 від 11.03.2020 року з 12.03.2020 року на всій території України було встановлено карантин, який неодноразово продовжувався згідно з Постановами КМУ.

Постановою КМУ від 27.06.2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 27.04.2021 року, про що свідчить вхідний штамп на першому аркуші позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року, перебувають поза межами трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, який у зв`язку із набранням законної сили Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), слід обчислювати з квітня 2017 року.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності, передбачений законом для звернення до суду з даним позовом за вказаний період на час його подання до суду сплинув.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З поданих позивачем матеріалів позову не встановлено даних щодо переривання такого строку, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Калюжна