Справа № 490/6225/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2024 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Шолох Л.М.,
при секретарі Горбань М.С.,
за відсутності сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, -
У липні 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов зазначений позов, у якому ОСОБА_3 , яка представляє інтереси позивача ОСОБА_1 , просила суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2023 року визначено головуючого у справі суддю Шолох Л.М.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.07.2023 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 27.11.2023 року у справі закрито підготовче судове засідання, а справу призначено до розгляду по суті.
У судове засідання сторони не з`явилися, з невідомих суду причин.
Від представника позивача до суду надійшла заява, у якій ОСОБА_3 просить провести розгляд справи за її з позивачем відсутності, повідомляючи при цьому, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору також просила справу розглядати без її участі, зазначаючи при цьому, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його доньки ОСОБА_4 підтримує.
Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Враховуючи думку представника позивача, який просить розглядати справу за їх з позивачем відсутності та не заперечує проти винесення заочного рішення, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (17 років), її батьком є ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи.
ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ).
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 (її мати) з 2007 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади, які наявні в матеріалах справи.
В довідці про спільне проживання осіб та перебування на утриманні від 29.06.2023 року, яку видано ОСОБА_7 про те що з 2019 року він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 та неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Зазначене підтверджується також актом про фактичне проживання осіб та перебуванні на утриманні від 29.06.2023 року (а.с.6). Крім цього в акті зазначено, що діти повністю перебувають на утриманні ОСОБА_7 .
З повідомлення від 28.06.2023 року виданого завідувачем та вчителем-логопедом ДНЗ №68 слідує, що з 18.09.2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 жодного разу не з`являвся до дитячого садочку та не приймав участі у вихованні дитини.
З відповіді КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги №5» на адвокатський запит від 27.06.2023 року №208/11 вбачається, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом лікаря з 2018 року, відповідно до декларації з лікарем. На огляди та щеплення дитина приходила у супроводі матері. Батько ОСОБА_2 здоров`ям доньки не цікавився, не відвідував з нею лікаря-педіатра, не надавав згоду на проведення профілактичних щеплень, не приводив на обстеження дитину, не викликав лікаря до дому щодо надання медичної допомоги доньці.
Відповідно до повідомлення МЗШ І-ІІІ ступенів №12 ММР Миколаївської області від 26.06.2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула до школи 27.07.2018 року і навчалась в ній до закінчення 9 класу про що отримала свідоцтво про базову середню освіту. Питанням виховання ОСОБА_4 завжди займалася її мама - ОСОБА_5 . Батько дівчинки ОСОБА_2 не цікавився навчанням доньки, не відвідував батьківські збори. Роль виховання дитини належить її матері.
Також у відповіді на адвокатський запит Миколаївський ліцей №53 ММР Миколаївської області зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалася у закладі з 01.09.2014 року по 29.05.2018 року після завершення здобуття початкової освіти. Вихованням дитини займалася мама ОСОБА_1 Батько дівчинки ОСОБА_2 участь у вихованні дочки не приймав, на батьківські збори не з`являвся, не виходив на зв`язок з класним керівником, дитину зі школи не зустрічав, шкільні заходи не відвідував.
З наданої інформації державної прикордонної служби України слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетинав кордон України: 10.12.2019 року пункт пропуску Краківець (виїзд), 11.12.2019 року пункт пропуску Краківець (в`їзд), 11.12.2019 року пункт пропуску Мостицька (виїзд), 08.03.2020 року пункт пропуску Мостицька (в`їзд), 03.12.2020 року пункт пропуску Чоп (Тиса) (виїзд), 19.10.2021 року пункт пропуску Одеса (в`їзд), 02.11.2021 року пункт пропуску Одеса (виїзд).
З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1/02.02.01 від 27.09.2023 року вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно його доньки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке.
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України).
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини 1-3 статті 157 СК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».
Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не бере участі у утриманні та вихованні своєї дитини.
Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.09.2023 року, поведінка ОСОБА_2 свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач протягом тривалого часу (більше 13 років) свідомо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки ОСОБА_4 , що з огляду на приписи пунктів 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Таким чином, суд, оцінивши відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України надані докази, вивчивши матеріали справи, вважає доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 не піклується про свою дитину ОСОБА_4 , свідомо ухиляється від своїх обов`язків по її вихованню, не бажає змінити свою поведінку на краще, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Позбавлення його батьківських прав буде відповідати інтересам ОСОБА_4 .
За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дитини ОСОБА_4 обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно зі статті 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1 073 грн 60 коп.
Керуючись статтями 141, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд -
Позов задовольнити повністю.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 грн 60 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення виготовлено 29 квітня 2024 року.
Суддя Л.М. Шолох