Справа № 216/6619/23
провадження 2/216/790/24
РІШЕННЯ

іменем України

04 березня 2024 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Максименко А.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та трьох відсотків річних,-

встановив:

Представник позивача, адвокат Тішунін О.А., звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.07.2015 у справі №216/2686/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 267925,00 грн. Рішення набрало законної сили 22.09.2015 та перебувало на виконання у відділі ДВС. 25.05.2023 відповідач виконав рішення суду, сплативши суму боргу у повному обсязі, проте відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на такі обставини позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить за прострочення виконання грошового зобов`язання стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 333294,80 грн та 3% річних - 61681,47 грн.

Зважаючи на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлявся належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк, не подав суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, проте представник відповідача, адвокат Воронцова Ю.Б. подала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що відповідач категорично заперечує проти позову та вказує, що ніяких грошових коштів у позивача у борг не брав, жодних правовідносин з ним не мав. У 2023 році дізнався, що у зв`язку з виконанням рішення суду від 16.07.2015 державним виконавцем було накладено арешт на його майно. Враховуючи тривалий термін, який минув з дати ухвалення заочного рішення звернення до суду із заявою про його перегляд було малоперспективним, тому з огляду на необхідність зняття арешту сплатив на рахунок відділу ДВС грошові кошту по виконавчому провадженню. Відповідач вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, який сплинув 23.09.2018, так як рішення суду набрало чинності 22.09.2015. Також відповідач не погоджується з розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, за підрахунками відповідача інфляційні втрати складають 54765,73 грн, а 3% річних - 13402,26 грн. Крім цього, відповідач вказує, що заявлена позивачем сума до стягнення майже в два рази перевищує суму основного боргу за рішенням суду, тому з урахуванням правової позиції, зазначеної у постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі №902/417/18 сума заявлена позивачем до стягнення підлягає зменшенню до 10000,00 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.07.2015 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі - 267925,00 грн, яка складається з: суми позики у розмірі 175000,00 грн; відсотків у розмірі 14875,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 78050,00 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення набрало законної сили 22.09.2015.

Згідно з відповіді Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) слідує, що на виконанні у відділу ДВС перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №216/2686/15-ц від 16.07.2015 року, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 267925,00 грн. у період з 20.01.2016 по 02.06.2023. 20 січня 2016 року, керуючись статтями 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було складено постанову про відкриття виконавчого провадження. 25.05.2023 на депозитний рахунок відділу ДВС надійшли кошти в рахунок сплати ВП НОМЕР_3, а саме: 267925,00 грн. - в рахунок сплати заборгованості, 26792,50 грн в рахунок сплати виконавчого збору та 360,00 грн в рахунок сплати витрат виконавчого провадження. 02.06.2023, керуючись п. 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було завершено виконавче провадження НОМЕР_3.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частинами 4, 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.07.2015, яке набрало законної сили 22.09.2015 та відкритим на підставі цього рішення виконавчим провадженням, яке тривало з 20.01.2016 по 02.06.2023.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, рішення суду тривалий строк не виконував, грошові кошти, присудженні до стягнення не надавав, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.

Таку правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

У цій справі суд, в оцінці обґрунтованості вимог позивача, виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

При цьому, доводи позивача, про те, що останній ніяких грошових коштів у позивача у борг не брав та жодних правовідносин з ним не мав судом до уваги не приймаються, та в розрізі даного спору не розглядаються, оскільки за змістом заявлених позовних вимог предметом позову є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів, обставини, які стали підставою для ухвалення спірного судового рішення можуть бути предметом розгляду окремої позовної заяви.

Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом у жовтні 2023 року, тобто заявив про порушення свого права, він має право на стягнення заборгованості за період з жовтня 2020 року.

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.10.2020 по 25.05.2023.

Таким чином, суд не може повністю погодитися як з розрахунком, наданим представником позивача так і з розрахунком, наданим представником відповідача, виходячи з наступного.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики Українивід 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Так, за період з жовтня 2020 року по травень 2023 року, інфляційні втрати на прострочену суму боргу в розмірі 267925,00 грн з урахуванням індексу інфляції складають: 267925,00 грн (сума боргу) х 149,18 (загальний індекс інфляції) : 100 = 399690,52 грн (сума боргу з урахуванням інфляції) - 267925,00 грн (сума боргу) = 131765,52 грн.

Отже, загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу за вказаний період складає 131765,52 грн.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3% : 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Період розрахунку приймається з 11.10.2020 року по 25.05.2023.

Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 267925,00 грн х 3% : 365 (кількість днів у році) х 956 (кількість днів прострочення) : 100 = 21052,30 грн.

При цьому, підстави для зменшення розміру заявлених до стягнення сум та застосування до правовідносин у справі висновків Великої Палати Верховного Суду, зазначених у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, як на тому наполягала представник відповідача, відсутні, оскільки у справі №902/417/18 Велика Палата розглядала спір в порядку господарського судочинства в якому позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору поставки, що відповідно до вимог статей 549, 625 ЦК України є підставою для стягнення з відповідача, окрім суми основного боргу також пені за прострочення платежів та штрафу за прострочення виконання зобов`язань. Посилаючись на положення частини першої статті 233 ГК України, якою передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, Великою Палатою зроблено висновок: «з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.»

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних витрат та 3% річних, розрахованих на суму боргу у розмірі 267925,00 грн за період з жовтня 2020 року по травень 2023 року - 131765,52 грн (інфляційні втрати) та за період з 11.10.2020 по 25.05.2023 - 21052,30 грн (3% річних).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, у вигляді судового збору в розмірі 1528,18 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 625 ЦК України, ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 274, 354-355 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та трьох відсотків річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 152817,82 грн (сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот сімнадцять гривень, 82 копійки), з яких: 131765,52 грн (сто тридцять одна тисяча сімсот шістдесят п`ять гривень, 52 копійки) - інфляційні втрати; 21052,30 грн (двадцять одна тисяча п`ятдесят дві гривні, 30 копійок) - три відсотки річних.

У задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, у вигляді судового збору в розмірі 1528,18 грн (одна тисяча п`ятсот двадцять вісім гривень, 18 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ