РІШЕННЯ

Іменем України

03.04.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про спонукання виконати або припинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про спонукання виконати або припинити дії. В обґрунтування заявленого позову зазначають, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є мешканцями АДРЕСА_1 та тривалий час потерпають від незаконних дій сусідів, які проживають в будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 є власником будинку АДРЕСА_2 , де проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_7 та неповнолітнім сином ОСОБА_8 . Сім`я ОСОБА_9 часто вчиняє конфлікти з сусідами, звертається з безпідставними заявами та скаргами до правоохоронних органів. Мешканцями будинку АДРЕСА_2 був здійснений монтаж камер відеоспостереження на фасаді свого будинку. Дані камери здійснюють зйомку будинків 25/2, 23, 28, прибудинкової території відповідних будинків і цілодобово фіксують приватне життя позивачів. За допомогою камер відповідач спостерігає за в`їздом до домоволодінь, де проживають позивачі, фіксує все, що відбувається на їхніх подвір`ях.

Враховуючи вищевикладене, позивачі вважають, що відповідач зазначеними камерами здійснює відеоспостереження за особистим життям позивачів в межах їхнього житла, тобто має місце порушення немайнових прав позивачів, які підлягають захисту у судовому порядку шляхом задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідача припинити відеоспостереження і за власний кошт демонтувати встановлені камери, якими ведеться відеоспостереження за будинками та прибудинковими територіями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 .

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 19.10.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

01.05.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заву. Зазначає, що камери відеоспостереження ОСОБА_6 встановлені ще у березні 2016 року на фасаді власного житлового будинку АДРЕСА_2 і по сьогоднішній день знаходяться на цьому самому місці. Однак, з червня 2022 року позивач ОСОБА_3 вчинив неправомірні дії, які були охоплені камерою відеоспостереження на будинку АДРЕСА_2 . Його діями був порушений громадський порядок, а також спокій відповідача та її сім`ї, зіпсовано відпочинок. З цього приводу надсилалися звернення та скарги в ГУ НП у Львівській області та у Львівську міську раду. Зазначає, що подання позивачами позову мотивоване тим, що камери, які розташовані на фасаді її будинку, фіксують їхні протиправні дії. Тому просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03.07.2023 року закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивачів, посилаючись на обставини та доводи, викладені у позовній заяві, та беручи до уваги докази, що додані до матеріалів позову, додатково пояснила, що вважає заявлені вимоги такими, які підлягають задоволенню, оскільки відповідачі з порушенням вимог чинного законодавства ведуть відеоспостереження за домоволодінням позивачів та за ними особисто, а наявні у справі докази у повному обсязі доводять порушення прав її довірителів.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із відсутністю в діях відповідача будь-яких порушень, спрямованих на втручання в особисте життя позивачів.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, а також фото- та відеоматеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України, окрім іншого, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому, статтею 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що позивачі звернулися до суду із позовною вимогою про зобов`язання відповідача припинити відеоспостереження та демонтувати камери зовнішнього відеоспостереження, встановлені на будинку за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є відповідач ОСОБА_6 , у радіус огляду (відеоспостереження) яких потрапляють домоволодіння та земельні ділянки по АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , тобто домоволодіння позивачів.

Правове регулювання правовідносин, пов`язаних із захистом інтересів фізичної особи при проведенні фото-,кіно-,теле- та відеозйомок, визначено ст.307 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Оскільки процес відповідної зйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичної особи, то законодавець визначає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода фізичної особи може виражатись як у письмовій так і в усній формі, залежно від обставин, при яких провадиться відповідна зйомка.

Окрім цього, в окремих випадках згода особи на зйомку презюмується, тобто фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. До таких випадків презумпції згоди на знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку відносяться зйомки, які проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. У випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені. І при цьому зовсім не важливо чи ця зйомка проводилась відкрито, чи методом «прихованої камери».

Окрім випадків заборони зйомки, законодавець також надає фізичній особі можливість захисту і у випадку, коли вона попередньо погодилась на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку. В цьому випадку фізична особа має право вимагати припинення її публічного показу в тій частині, в якій це стосується її особистого життя.

Безумовно, захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомки, який передбачений даною статтею, є суттєвою гарантією реалізації багатьох особистих немайнових прав особи, таких як права на індивідуальність (ст.300 ЦК України), права на особисте життя та його таємницю (ст.301 ЦК України), права на повагу до гідності та честі (ст.297 ЦК України), права на недоторканність ділової репутації (ст.299 ЦК України) тощо.

В обґрунтування вищезазначеної позовної вимоги, посилаючись на ст.301 ЦК України, позивачі ствердили, що враховуючи мету встановлених камер, для них очевидним є те, що їхні сусіди, зокрема відповідач по справі, здійснює відеоспостереження не тільки за домоволодінням в межах своєї присадибної ділянки, але і за їхнім домоволодінням та земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, а об`єктами цього спостереження є вони, жителі зазначеного домоволодіння, оскільки таке відеоспостереження захоплює значну частину простору, який знаходиться за межею належного відповідачам будинку та земельної ділянки

Таким чином, позивачі вважають, що своїми діями відповідач втручається в їхнє особисте життя.

Статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.

Передбачене даною статтею право гарантує фізичним особам право на особисте життя та його таємницю. Дане право є відповідним розвитком положень ст.32 Конституції України, ст.12 Загальної декларації прав людини, ст.8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та ст.17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Під поняттям «особисте життя» слід розуміти поведінку фізичних осіб поза межами виконання різноманітних суспільних обов`язків, тобто життєдіяльність людини в сфері сімейних, побутових, особистих, інтимних та інших стосунків, що звільнені від «тягаря суспільних інтересів».

Відповідно до ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Аналізуючи заявлені позовні вимоги та досліджуючи матеріали справи, суд встановив, що справді камери відеоспостереження, які розташовані на фасаді будинку АДРЕСА_2 , спрямовані та охоплюють радіусом оглядуне лише домоволодіння відповідача, а й позивачів за адресою: АДРЕСА_6 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_7 . Вказане підтверджується долученими до матеріалів справи фотознімками, оглянутим відеозаписом, а також визнано в судовому засіданні представником відповідача, яким також підтверджено, що за вищевказаними адресами дійсно проживають позивачі. Із досліджених в судовому засіданні фотознімків, які зроблені за допомогою камер відеоспостереження відповідача, вбачається, що на таких зафіксовані особи, які перебувають на приватному подвір`ї будинку по АДРЕСА_6 , обстановка та речі, які знаходяться там, а також обстановка у домоволодіннях позивачів.

Суд погоджується з тим, що кожна особа має право використовувати систему відеоспостереження у межах своєї приватної власності.

При цьому, щодо можливості ведення відеофіксації у громадському місці важливо пам`ятати, що у цьому випадку згода особи на зйомку презюмується, тобто як зазначав суд вище, фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. Однак, у випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені.

В судовому засіданні представник відповідача вказав, що камери були встановлені на будинку ОСОБА_6 у 2016 році після підпалу автомобіля на сусідній вулиці з метою забезпечити безпеку домоволодіння відповідача. Всього встановлено 6 таких камер. Радіусом відеогляду камер захоплюється повністю домоволодіння відповідача, вулиця, а також сусідні будинки. На переконання, сторони відповідача таке широке захоплення поля відеозйомки необхідне для гарантування максимальної безпеки для життя, здоров`я та майна відповідача. Однак, окрім вищезазначеного пояснення, представник відповідача не надав інших аргументів та доказів щодо законності направленості камер відповідача на прибудинкові подвір`я позивачів, а також наявності згоди останніх на їх зйомку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що відеокамери, установлені відповідачем на належному їй житловому будинку, є камерами відеоспостереження, які перебувають у робочому стані та якими ведеться відеоспостереження в розумінні ст.307 ЦК України за територію, на якій розташовані приватні домоволодіння позивачів.

Відповідно до ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами,встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року (справа №576/910/15-ц, провадження №61-21480св18) вказано, що суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що особа, перебуваючи сама та з членами своєї родини на території своєї земельної ділянки, мала право на захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб. Вона не надавала право на проведення фото- та відеозйомки себе особисто та членів своєї родини. Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що слід зобов`язати припинити відеозйомку подвір`я у належному особі будинковолодінні і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію.

До такого ж за своєю суттю висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03 березня 2020 року (справа № 279/2012/17, провадження № 61-42511св18).

Разом із тим, щодо вимоги позивачів про зобов`язання відповідача демонтувати камери зовнішнього відеоспостереження суд зазначає, що в контексті заявлених позовних вимог значення має саме спрямованість камер на домоволодіння позивачів. Облаштування та встановлення відеоспостереження на приватній території відповідача - це його право, в тому числі на безпеку, та, у разі належного налаштування радіусу огляду, жодним чином не порушуватиме права позивачів. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено представником відповідача, тип відеокамер, які встановлені на кронштейнах та змонтовані на будинку відповідача, дозволяє регулювати їх направленість, а також кут огляду. А тому, за наведених обставин, вимога про демонтаж камер відеоспостереження задоволенню не підлягає, адже в контексті заборони відповідачу проводити війдеозйомку будинків та прибудинкової території позивачів відповідачем можуть бути вжиті заходи для переналаштування системи відеонагляду таким чином, щоб кутом огляду камер не покривалася приватна територія позивачів.

Що стосується доводів сторони відповідача про те, що здійснюваним відеонаглядом фіксуються порушення позивачів, зокрема ОСОБА_3 , у місцях загального користування, то суд звертає увагу на те, що можливість проведення відеозйомки таких місць позивачами не заперечується. Останні висловлюють лише категоричну незгоду із здійсненням відповідачем відеонагляду за приватними будинками та прибудинковими територіями позивачів, на що вони згоди не давали.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що відповідач встановленими камерами здійснює відеоспостереження за особистим життям позивачів в межах їх приватних домоволодінь, тобто має місце порушення немайнових прав позивачів, які підлягають захисту у судовому порядку, шляхом часткового задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідача припинити відеоспостереження камерами зовнішнього відеонагляду, встановленими на будинку відповідача, у радіус огляду (відеоспостереження) яких потрапляють домоволодіння та земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 .

Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, відтак, з відповідача на користь позивачів слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про спонукання виконати або припинити дії задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_6 припинити відеоспостереження щодо будинків та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_8 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах суму сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 15.04.2024 року.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 .

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Суддя Величко О.В.