ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» березня 2024 року

м. Харків

справа № 640/24463/18

провадження № 22ц/818/194/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - Військовий прокурор Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонопром», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість», Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський машинобудівний завод «ФЕД»,

відповідачі Харківська міська рада, представниця відповідача Буряковська О. Ю., Жданов О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2023 року в складі судді Шаренко С.Л.

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року Військовий прокурор Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонопром», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість», Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі Державного акту на право постійного користування землею № 816 від 12 вересня 2000 року серії І-ХР №003498 Державному підприємству «Харківський механічний завод «ФЕД» надано у постійне користування земельну ділянку площею 2,1044 га для експлуатації водно-гребної бази. У зв`язку з чим Державне підприємство «Харківський механічний завод «ФЕД» виступав постійним землекористувачем даної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка використовувалась ним за цільовим призначенням згідно з вимогами чинного земельного законодавства України. Крім того, підприємство дотепер є платником земельного податку щодо такої земельної ділянки.

Вказав, що Державне підприємство «Харківський механічний завод «ФЕД» внесено до переліку об`єктів, що не підлягають приватизації.

Однак, пунктом 95.1 рішення Харківської міської ради № 145/09 від 24 червня 2009 року земельні ділянки площами 0,1 га та 0,12 га з кадастровими номерами :06:060:0013 та :06:060:0014 по АДРЕСА_2 , що є складовою частиною земельної ділянки площею 2,1044 га, надано у власність громадянину ОСОБА_1 . У зв`язку з чим земельні ділянки перейшли у користування вказаної особи.

Зазначив, що рішення органу місцевого самоврядування не відповідає чинним на час його винесення вимогам закону, оскільки спірна земельна ділянка повинна перебувати у державній власності. Харківська міська рада позбавлена права вирішувати питання щодо зміни цільового призначення земель державної власності та їх подальшої передачі в оренду третім особам, а тому наведене вище рішення Харківської міської ради № 145/09 від 24 червня 2009 року є таким, що не відповідає вимогам земельного законодавства України. Також належним способом захисту є визнання недійсними державних актів про право власності на землю.

Вказав, що подання зазначеного позову прокурором в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонопром», Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» викликано необхідністю захисту інтересів держави у суді, оскільки припинення права користування земельною ділянкою без дотримання встановленої законом процедури є порушенням прав та інтересів держави, які потребують захисту в судовому порядку. Враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, інтереси держави полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, один із спеціальних суб`єктів якого є Державний концерн «Укроборонопром», до складу якого входить Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД».

Просив визнати недійсним та скасувати пункт 95.1 рішення Харківської міської ради № 145/09 від 24 червня 2009 року, визнати недійсним та скасувати Державний акт серія ХР № 079450 від 11 листопада 2009 року (кадастровий номер :06:060:0013); визнати недійсним та скасувати Державний акт серія ХР № 079451 від 11 листопада 2009 року (кадастровий номер :06:060:0014).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2023 року позовні вимоги Військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонопром», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість», Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» - задоволено;

визнано незаконним та скасовано пункт 95.1 рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 145/09 від 24 червня 2009 року в частині передачі громадянину України ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 1000,0 кв м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 1200,0 кв м для ведення садівництва по АДРЕСА_2 ;

визнано недійсним та скасовано Державний акт серії ХР № 079450, зареєстрований 11 листопада 2009 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:060:0013, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_1 ;

визнано недійсним та скасовано Державний акт серії ХР № 079451, зареєстрований 11 листопада 2009 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:060:0014, площею 0,1200 га для ведення садівництва, виданий на ім`я ОСОБА_1 ;

стягнуто з ОСОБА_1 , Харківської міської ради на користь Військової прокуратури Харківського гарнізону сплачений судовий збір у розмірі по 2 643,00 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Обраний прокурором спосіб захисту оскарження рішення органу місцевого самоврядування і скасування державних актів є неефективним, оскільки належним способом захисту є витребування земельної ділянки. До повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств та державних концернів, тому позов мало бути залишено без розгляду. Прокурором не надано доказів направлення листів та повідомлень про виявлення ним порушення інтересів держави та необхідності вжиття органом державної влади, на який покладено обов`язок щодо судового захисту інтересів держави, відповідних дій для такого захисту, а також повідомлення про намір звернення до суду з даним позовом. Позивачем пропущений строк позовної давності та не вказано поважних причин його пропуску. Під час прийняття оскаржуваного рішення участь у засіданні Харківської міської ради брав представник прокуратури, та оскаржуване рішення було направлено до прокуратури супровідним листом ще у 2009 році. З листа прокуратури від 24 червня 2014 року також вбачається, що на оперативній нараді витребувано копії матеріалів, що стали підставою для прийняття рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року № 145/09 про припинення Державному підприємству «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» права користування спірною земельною ділянкою, тобто відомості про оскаржуване рішення вже на той час були у прокурора. Державному підприємству «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» припинено право користування спірною земельною ділянкою за його добровільною відмовою, та таке право користування рішенням господарського суду у справі № 922/3650/18, на яке посилався суд першої інстанції, відновлено не було. Рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року № 145/09 не містить пунктів 93 та 95.1, які оскаржувались у судовому порядку. Такі пункти є лише в додатку до цього рішення. Прокурором не надано доказів того, що земельні ділянки площею 1000 кв м та 1200 кв м, передані ОСОБА_1 у власність, є складовою частиною земельної ділянки 2,1044 га, що знаходилась у користуванні Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД». ОСОБА_1 не може відповідати за помилки органів державної влади та місцевого самоврядування. Отже визнання недійсними і скасування державних актів на право власності на земельні ділянки призведе до порушення його прав на мирне володіння своїм майном, і не буде ефективним інструментом поновлення прав позивача. Добросовісність ОСОБА_1 не спростована, тому покладення на нього негативних наслідків дій суб`єктів владних повноважень є непропорційним втручанням у майнові права власника.

12 лютого 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що рішенням Господарського суду Харківської області від 22 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 06 квітня 2021 року у справі № 922/3560/18, позовні вимоги військового прокурора задоволено; визнано незаконним та скасовано пункт 93 рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року за №145/09, на підставі якого припинено Державному підприємству «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» право користування земельною ділянкою площею 2,1044 га на в`їзді Червоному, № 20 за його добровільною відмовою від 16 листопада 2007 року № 262-56/38 та відмінено державну реєстрацію Державного акта на право постійного користування землею серії І-ХР № 003498 від 12 вересня 2000 року. У ході розгляду господарської справи встановлено факт відсутності у Харківської міської ради, як органу місцевого самоврядування, повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності. Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» є користувачем земельної ділянки площею 2,1044 га по в`їзду Червоному, № 20, та його право користування на зазначену земельну ділянку не припинялось. Водночас, земельні ділянки, які є складовими вказаної земельної ділянки, незаконно передані Харківською міською радою у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва. З огляду на зазначене, пункт 95.1 рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року № 145/09 не відповідає чинним на час його винесення вимогам законодавства. Рішення прийнято неповноважним суб`єктом, а тому підлягає скасуванню разом з Державними актами серії ХР № 079450 від 11 листопада 2009 року та серії ХР № 079451 від 11 листопада 2009 року.

28 лютого 2024 року від керівника Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Посилався на обставини, встановлені рішеннями судів у справі № 922/3560/18. Спірні земельні ділянки, що передані у власність ОСОБА_1 , є складовими частинами земельної ділянки, користувачем якої є Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД». Уповноваженим органом виконавчої влади відповідне рішення щодо земельної ділянки не приймалось, а оскаржуване рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року № 145/09 не відповідає чинним на час його ухвалення вимогам законодавства. Акцентував увагу на наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2024 року замінено позивача у справі - Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський машинобудівний завод «ФЕД».

В суді апеляційної інстанції представниця Харківської міської ради підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити апеляційну скаргу.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Харківська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, що перебуває у користуванні Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», та передачі її частин у приватну власність фізичної особи, тому слід визнати недійсними та скасувати пункт 95.1 рішення Харківської міської ради № 145/09 від 24 червня 2009 року і державні акти від 11 листопада 2009 року, що посвідчують право власності ОСОБА_1 на землю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» відповідно до Статуту є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром». Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Державний концерн «Укроборонпром» забезпечує контроль за оформленням прав на земельні ділянки та уточненням меж земельних ділянок підприємства.

На підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 26 липня 2000 року № 1051 Державному підприємству «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» видано Державний акт серії І - ХР № 003498 на право постійного користування землею за адресою: в`їзд Червоний, № 20 м. Харків площею 2,1044 га в межах згідно з планом користування для експлуатації водно-гребної бази (а. с. 16-19 том 1).

Функціональне призначення зазначеної земельної ділянки - землі оздоровчого рекреаційного призначення (а. с. 20 том 1).

11 серпня 2008 року на підставі розпорядження Харківського міського голови від 01 серпня 2008 року №1568 Виконавчим комітетом Харківської міської ради видано свідоцтво про право власності державі України на нерухоме майно загальною площею 1327,3 кв м, яке розташоване по Червоному в`їзду, № 20, а саме: нежитлові будівлі: літ А-1 загальною площею 293 кв м, літ Б - 1 загальною площею 125,6 кв м, літ В - 2 загальною площею 868,4 кв м, літ Г - 1 загальною площею 8,0 кв м, літ Д - 1 загальною площею 8,0 кв м, літ Е - 1 загальною площею 8,0 кв м, літ Ж - 1 загальною площею 8,0 кв м, літ 3-1 загальною площею 8,0 кв м (а. с. 177-178 том 1).

Отже, земельна ділянка не була вільною від забудови, на ній розташоване нерухоме майно, право власності на яке належить державі.

Разом з тим, пунктом 93 рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року № 145/09 Державному підприємству «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» припинено право користування земельною ділянкою площею 2,1044 га по в`їзду Червоному, № 20 за його добровільною відмовою від 16 листопада 2007 року № 262-56/38 (а. с. 175 том 1). Крім цього, відмінено державну реєстрацію Державного акта на право постійного користування землею серія І-ХР № 003498 від 12 вересня 2000 року (а. с. 25-26 том 1).

Пунктами 95 та 95.1 рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року №145/09 змінено цільове призначення понаднормативної земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв м по АДРЕСА_2 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення згідно з проектом відведення. Передано громадянину України ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 1000,0 кв м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 1200,0 кв м для ведення садівництва по АДРЕСА_2 (а. с. 26 том 1).

На виконання вказаного рішення міської ради ОСОБА_1 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР № 079450, зареєстрований 11 листопада 2009 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право використання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, договорів оренди землі № 82 (кадастровий номер :06:060:0013, площа 0,100 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, адреса: АДРЕСА_2 ), а також Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР № 079451, зареєстрований 11 листопада 2009 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та для ведення садівництва, договорів оренди землі № 83 (кадастровий номер :06:060:0014, площа 0,1200 га, цільове призначення для ведення садівництва, адреса: АДРЕСА_2 ) (а. с. 21-24, 27-28 том 1).

У червні 2014 року перший заступник прокурора м. Харкова звертався до Харківського міського голови з листом № 04-34-14096вик14, в якому просив надати копії матеріалів, які стали підставою для прийняття рішення сесії Харківської міської ради від 24 червня 2009 року № 145/09 (а. с. 272 том 1).

12 грудня 2018 року Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» повідомив заступника військового прокурора Харківського гарнізону про те, що завод використовує земельну ділянку площею 2,1044 га для експлуатації водно-гребної бази на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 26 липня 2000 року № 1051, сплачує земельний податок у повному обсязі (а. с. 14-15 том 1).

17 грудня 2018 року заступник військового прокурора Харківського гарнізону повідомив Державний концерн «Укроборонпром» та Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» про звернення до суду з позовом щодо захисту інтересів держави (а. с. 12-13 том 1).

Також у грудні 2018 року заступник військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонпром» та Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, в якому просив визнати незаконним та скасувати пункт 93 рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року №145/09, яким припинено Державному підприємству «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» право користування земельною ділянкою площею 2,1044 га на в`їзді Червоному, № 20 за його добровільною відмовою від 16 листопада 2007 року № 262-56/38 та відмінено державну реєстрацію Державного акта на право постійного користування землею від 12 вересня 2000 року серії І-ХР № 003498. Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Господарського суду Харківської області від 22 грудня 2020 року у справі №922/3650/18, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 06 квітня 2021 року, позов задоволено; визнано незаконним та скасовано пункт 93 рішення Харківської міської ради від 24 червня 2009 року за №145/09. Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06 квітня 2021 року і рішення Господарського суду Харківської області від 22 грудня 2020 року у справі № 922/3650/18 закрито.

В ході розгляду вказаної справи встановлено, що земельна ділянка загальною площею 2,1044 га на в`їзді Червоному, № 20 у м. Харкові відноситься до державної форми власності. Орган місцевого самоврядування не мав право розпоряджатися нею, в тому числі вирішувати питання про припинення права постійного землекористування Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», оскільки відповідно до статті 142 ЗК України такими повноваженнями наділений власник земельної ділянки, тобто держава в особі відповідного органу виконавчої влади. При цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.

Також встановлено, що Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» не знало і не могло знати про порушення свого права відповідачем через прийняття спірного рішення, та що моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася про порушене право шляхом прийняття спірного рішення є 2018 рік - після проведення прокурорської перевірки, в силу чого строк позовної давності у даному спорі не сплив. У свою чергу, відповідачем під час розгляду справи не доведено, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Враховуючи, що під час звернення прокурором з позовом до господарського суду встановлений строк позовної давності прокурором не пропущений, а також, враховуючи відсутність в органу місцевого самоврядування повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, позов було задоволено.

З довідки Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» від 08 лютого 2019 року № 262-14/2 вбачається, що в матеріалах канцелярії відсутня інформація стосовно документа за вихідним номером 262-56/38 від 16 листопада 2007 року, яким є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (а. с. 175, 176 том 1).

З відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 28 липня 2021 року № 32-20-9-6144/0/19-21 вбачається, що на території, яка була у користуванні Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», у подальшому було сформовано декілька земельних ділянок з кадастровими номерами, зокрема, :06:060:0013, :06:060:0014.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (частина 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції станом на час звернення прокурора з позовом до суду).

Аналізуючи зазначені вище положення слід дійти висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

З метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами Кабінет Міністрів України постановою від 29 грудня 2010 року №1221 утворив Державний концерн «Укроборонпром» з включенням до його складу державних підприємств згідно з додатком.

Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» входило до переліку державних підприємств, що включені до складу Державного концерну «Укроборонпром».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) об`єктами управління державної власності є, у тому числі майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об`єднанням.

Суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України, міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління (стаття 4 цього Закону).

У 2012 році частина друга статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» була доповнена абзацом такого змісту: «Особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі визначаються Законом України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» до об`єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належать: майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Державного концерну «Укроборонпром».

Статтею 3 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» встановлено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України та Державний концерн «Укроборонпром».

Положеннями статті 4 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» передбачено, що Державний концерн «Укроборонпром» є уповноваженим суб`єктом господарювання з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну) .

Права та обов`язки Концерну в процесі управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, яке здійснює Концерн, передбачені статтею 7 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі». Зокрема, пунктами 8, 15, 18 частини першої цієї статті визначено, що в процесі управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі Концерн надає згоду на відчуження та списання об`єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі учасників Концерну; веде облік об`єктів державної власності, що перебувають в управлінні Концерну, здійснює контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; виявляє державне майно, яке тимчасово не використовується Концерном та його учасниками, та вносить пропозиції щодо його подальшого використання.

За цих обставин, враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, інтереси Держави Україна полягають, зокрема, у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб`єктів якого є Державний концерн «Укроборонпром», до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі».

У свою чергу, Державне підприємство «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», як підприємство, яке входить до складу Державного концерну «Укроборонпром», є безпосереднім учасником оборонно-промислового комплексу, а його господарська діяльність безпосередньо впливає на інтереси держави у відповідній сфері.

Пред`явлення позову прокурором в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонпром» та Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» викликано саме необхідністю захисту інтересів держави у суді, оскільки припинення права користування земельною ділянкою з порушенням встановленої законодавством України процедури є порушенням прав та інтересів держави, що потребують їх захисту в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справах №918/376/17 від 08 травня 2018 року, № 909/516/18 від 21 січня 2019 року.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 12 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 84 Земельного кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать: а) землі атомної енергетики та космічної системи; б) землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення; в) землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення; г) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення; ґ) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; д) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; е) земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами; є) земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності; ж) земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.

За положеннями статті 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності: землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення; земельні ділянки, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.

Згідно статті 8 вказаного Закону Кабінет Міністрів України здійснює визначення меж земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що належать до сфери управління Президента України, Верховної Ради України, Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищого господарського суду України, Генеральної прокуратури України, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук, інших державних наукових установ та організацій, меж земельних ділянок, на яких розташовані державні, в тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, а також меж земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що перебувають у сфері управління Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, за погодженням з ними.

Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (стаття 95 Земельного кодексу України).

Згідно пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частиною 2 статті 84 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено органи, через які держава набуває і реалізовує свої права на ці землі. Такими органами визначено Кабінет Міністрів України, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські, районні державні адміністрації, державні органи приватизації відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи, що земельна ділянка загальною площею 2,1044 га по в`їзду Червоному, № 20 у м. Харкові відноситься до державної форми власності, орган місцевого самоврядування не мав право розпоряджатися нею, оскільки у відповідності до статті 142 Земельного кодексу України такими повноваженнями наділений власник земельної ділянки, тобто держава в особі відповідного органу виконавчої влади, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.

Зазначені обставини встановлені рішеннями судів у справі № 922/3650/18 та мають преюдиційне значення для цієї справи.

Встановивши ту обставину, що при переданні у власність ОСОБА_1 спірних земельних ділянок Харківська міська рада незаконно розпорядилася землями державної власності, позивачі мали обґрунтовані підстави для звернення до суду з позовом за захистом своїх прав.

Разом з тим, слід звернути увагу на обраний позивачем спосіб захисту.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, (провадження № 14-67цс20).

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити належний позов до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, (провадження № 14-499цс19).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17, (провадження № 61-29040св18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акту на право власності не є ефективним способом захисту прав. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18 (пункти 85, 86, 94); від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19 (пункти 38, 39); від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18 (пункт 46); від 15 жовтня 2019 року № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19 (пункти 6.25, 6.26); від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19); від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20 (пункти 42-43, 47, 49).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу «jura novit curia» - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення… Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що визнання недійсним державного акта теж не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння.

Обрання самих по собі вимог про визнання рішення міської ради незаконним та його скасування, визнання державного акту недійсним (без пред`явлення вимоги про витребування земельної ділянки), є неефективним способом захисту, оскільки задоволення вимоги про визнання рішення міської ради незаконним та його скасування, визнання державного акту недійсним не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивачів (у разі його наявності), зокрема повернення у володіння або користування спірної земельної ділянки (постанова Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 450/2410/18 (провадження № 61-19036св20).

У справі, яка є предметом перегляду, прокурором заявлено лише вимоги про визнання недійсним та скасування рішення міської ради, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, а також визнання недійсними і скасування державних актів на право приватної власності на землю, котрі самі по собі не призводять до поновлення прав позивачів та не відповідають критеріям доцільності та ефективності. Вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 прокурором не заявлено.

Задоволення заявлених у справі позовних вимог не призведе до захисту або відновлення порушеного речового права позивачів, зокрема, відновлення володіння, користування спірними земельними ділянками, а навпаки зумовить необхідність подвоєння судового процесу - пред`явлення позову про витребування земельної ділянки.

При цьому, прокуратура та позивачі вправі посилатися на незаконність рішення органу місцевого самоврядування, яке стало підставою для видання державного акту на право власності на земельну ділянку, без заявлення вимог про їх скасування, визнання недійсними, адже вказані рішення та державний акт не відповідають вимогам законодавства, а відтак і не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду та обставини цієї справи, належним способом захисту прав позивачів може бути звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння за умови доведеності, що позивачі були позбавлені права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у разі доведеності, що позивачам чиняться перешкоди у реалізації цих прав.

Зазначене відповідає висновкам щодо належних та ефективних способів захисту, які викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 483/705/18, від 06 вересня 2023 року у справі № 308/15144/18, від 01 листопада 2023 року у справі № 686/19206/14-ц, від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц.

Таким чином, оскільки вимоги щодо визнання недійсними та скасування рішення Харківської міської ради і державних актів про право власності на земельні ділянки не є ефективним способом захисту, у задоволенні позову слід відмовити з підстав обрання прокурором неналежного та неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, не надав належної оцінки обраному прокурором способу захисту та дійшов помилкового висновку про задоволення позову. У зв`язку з чим, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено, тому з Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на її користь підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7 929,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Військовому прокурору Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонопром», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість», Державного підприємства «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський машинобудівний завод «ФЕД», до Харківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю - відмовити.

Стягнути з Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь Харківської міської ради 7 929,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.