УХВАЛА

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 183/376/22

провадження № 61-3290ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Макаренком Олександром Анатолійовичем, на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Новомосковського відділу Державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур Олени Вікторівни, боржник - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2022 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 500 грн.

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року задоволено.

Виправлено описку, допущену в резолютивній частині повного тексту судового рішення Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року.

Ухвалено вважати правильним наступний виклад четвертого абзацу постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року: «Усунути ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення до будинку».

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Новомосковського відділу Державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур О. В. (далі - державний виконавець Новомосковського ВДВС у Новомосковському району Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур О. В.), боржник - ОСОБА_2 .

Скарга обґрунтована тим, що 10 серпня 2023 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 183/376/22 з примусового виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, з яким він звернувся до Новомосковського ВДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття вказаного виконавчого листа до виконання.

Вказував, що 18 серпня 2023 року державний виконавець Новомосковського ВДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур О. В. на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» винесла повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів його примусового виконання, а також у зв`язку з відсутністю дати народження боржника у виконавчому документі.

Вважав, що при постановленні Дніпровським апеляційним судом рішення у справі було вирішено питання щодо усунення перешкод у користуванні ним будинком шляхом вселення. Крім того, зазначав, що відсутність деяких даних щодо особи боржника не може бути підставою для повернення виконавчого документа.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Новомосковського ВДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур О. В. щодо неприйняття до виконання виконавчого листа № 183/376/22, виданого 10 серпня 2023 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про усунення ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 ;

- скасувати повідомлення державного виконавця Новомосковського ВДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур О. В. від 18 серпня 2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (АСВП № НОМЕР_1).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів мотивовані тим, що виконавчий документ, пред`явлений ОСОБА_1 до виконання 10 серпня 2023 року всупереч нормам Закону України «Про виконавче провадження» не містив у собі заходів примусового виконання рішення, у зв`язку із чим був повернутий без виконання державним виконавцем на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, суди зазначили, що представник ОСОБА_1 вже звернувся до суду із заявами про виправлення відповідних описок, як у судовому рішенні, так і у виконавчому документі, тому право заявника не було порушено.

У березні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Макаренком О. А., на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, в якій заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, державний виконавець дійшов помилкового висновку про те, що рішення суду не підлягає примусовому виконанню та повернув виконавчий лист без виконання. Звертає увагу на те, що відсутність у виконавчому листі дати народження боржника не може бути підставою для невиконання рішення суду, оскільки державний виконавець має право після відкриття виконавчого провадження звернутися до суду із заявами про роз`яснення рішення суду або встановлення порядку виконання судового рішення. Вважає, що винесення державним виконавцем повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання залишає невиконаним судове рішення, чим позбавляє його права судового захисту та поновлення порушених прав.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень, відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2023 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат

10 серпня 2023 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ОСОБА_1 виданий виконавчий лист № 183/376/22 з примусового виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року.

ОСОБА_1 10 серпня 2023 року звернувся до Новомосковського ВДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття вказаного виконавчого листа до виконання.

18 серпня 2023 року державним виконавцем Новомосковського ВДВС у Новомосковському районі Дніпропетровської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур О. В. на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконання рішення не передбачає застосування заходів його примусового виконання, а також у зв`язку з відсутністю дати народження боржника у виконавчому документі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у постанові Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року задоволено.

Виправлено описку, допущену в резолютивній частині повного тексту судового рішення Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року.

Ухвалено вважати правильним наступний виклад четвертого абзацу постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року: «Усунути ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення до будинку».

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як визначено у частині першій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в порядку оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця, відповідно до змісту якої заявник не погоджується з винесеним державним виконавцем повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Згідно з пунктом 7 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виконання рішень немайнового характеру.

Так, положенням статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, а статтею 67 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, зокрема, порядок виконання рішення про вселення стягувача.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно того, що державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, у спосіб, у порядку та строк, встановлені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що виконавчий документ, пред`явлений стягувачем до виконання 10 серпня 2023 року всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження» не містив заходів примусового виконання.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року виправлено описку у постанові Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, а ухвалами Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2023 року та від 26 жовтня 2023 року виправлено описки у виконавчому листі в частині зазначення дати народження боржника ОСОБА_2 та в частині зазначення заходів примусового виконання рішення.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцю під час здійснення виконавчого провадження надано право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі, конфіденційну.

Разом з тим, відсутність у виконавчому документі відомостей про дату народження боржника та ідентифікаційний номер не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документу без прийняття до виконання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 749/1181/16-ц (провадження № 61-1115св18), від 08 травня 2019 року у справі № 813/2125/16 (провадження № К/9901/21841/18), від 19 вересня 2019 року у справі № 469/1357/16-ц (провадження № 61-35493св18), від 29 квітня 2021 року у справі №686/3941/19 (провадження №613029ск20), у справі № 761/20750/22 (провадження № 61-15817ск20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу заявника та, що підставами для винесення державним виконавцем повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання в порядку пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» було не лише відсутність у виконавчому листі дати народження боржника, а те, що виконавчий документ не містив у собі заходів примусового виконання рішення.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на неврахування судами відповідних правових висновків Верховного Суду при вирішенні даного спору є безпідставними, оскільки у наведених заявником справах інший предмет спору та встановлені судами відносини, отже, інше нормативно-правове регулювання.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Макаренком Олександром Анатолійовичем, на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Новомосковського відділу Державної виконавчої служби у Новомосковському району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Качур Олени Вікторівни, боржник - ОСОБА_2 , відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник