ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3498/24 Справа № 205/3743/20 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, правонаступником якої є Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра, в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни, за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Райської Тетяни Максимівни про захист права власності та витребування майна із чужого володіння, в якій подана апеляційна скарга Дніпропетровською обласною прокуратурою в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради та Дніпровською міською радою на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 травня 2022 року, головуючий у суді першої інстанції суддя Приходченко О.С.,

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2020року заступник керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, правонаступником якої є Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра - Прокурор, в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради подав позов в якому виклав вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни- нотаріус Щетілова О.В. про скасування рішення нотаріуса Щетілової О.В. від 03 лютого 2020року (індексний номер 50932704) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 номер запису про право власності 35299783 від 30 січня 2020року-Рішення від 03 лютого 2020року на квартиру АДРЕСА_1 майно; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020року, зареєстроване в реєстрі за № 2026, спадкова справа № 03/2020 видане приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. спадкоємцю ОСОБА_1 в порядку спадкування за померлим ОСОБА_3 -Свідоцтво від 03 лютого 2020року; та витребування від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради Спірного майна.

В обґрунтування позову заявник посилався на те, що до Державного реєстру речових прав нотаріус ОСОБА_4 первинно 03 лютого 2020року з порушенням вимог чинного законодавства внесла запис про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року, за ОСОБА_3 , який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя не скористався своїм правом, не приватизовував квартиру і право власності у якого до відкриття спадщини на це майно не виникало. Та відсутні відомості з приводу того, що Спірне майно в інший спосіб вибуло із державного житлового фонду та власності територіальної громади. За таких умов 03 лютого 2020року нотаріусом ОСОБА_4 також видане Свідоцтво від 03 лютого 2020року за яким право власності на Спірне майно в порядку спадкування зареєстроване за ОСОБА_1 , яка не могла успадкувати того що не належало спадкодавцю.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2020року право власності на Спірне майно було відчужене незаконним володільцем ОСОБА_1 на користь покупця ОСОБА_2 .

Існування вимог про витребування Спірного майна від набувача ОСОБА_2 прокурор пов`язував із тим, що воно вибуло із володіння територіальної громади за підробленими документами, без відповідних правових підстав та поза волею власника право якого може бути захищено саме у належний спосіб, шляхом витребування майна від добросовісного набувача.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 травня 2022 року в позові прокурору відмовлено.

Суд першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог до нотаріуса ОСОБА_4 про скасування Рішення від 03 лютого 2020року виходив з того, що у позивача був відсутній спір з державним реєстратором нотаріусом, вимоги до якої пред`явлені як до неналежного відповідача.

Вимоги про визнання недійсним Свідоцтва від 03 лютого 2020року суд розцінив як такі що є неефективним способом захисту та в цій частині позовних вимог також відмовив.

Водночас ефективним способом захисту суд вбачав віндикаційний позов до особи за якою зареєстровано право власності на Спірне майно. Та вирішуючи спір в частині цих вимог про витребування Спірного майна суд фактично погодився з доводами відповідачів та вважав встановленим те, що ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав і був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 18 червня 1992 року по день смерті і правомірність такого не спростована. Так само, як згідно висновків суду не спростовується його право на приватизацію спірної квартири.

Та правову підставу для відмови в задоволенні цих вимог суд вбачав у тім, що позивачі в жодний спосіб не підтвердили існування права комунальної власності на Спірне майно з боку територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, в інтересах якої як належного володільця і власника заявлена позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

З рішенням суду Прокурор та Дніпровська міська рада не погодились, в своїх апеляційних скаргах висловили вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку Прокурора полягало в тому, що суд не переконався в належності Спірного майна Дніпровській міській ради, якій відповідно до рішення виконкому Ленінського району № 486 від 08 вересня 1989року належить будинок АДРЕСА_3 і не врахував що реєстрація права власності на спірну квартиру, як складову частину будинку не проводилась. І суд не звернув увагу на те, що саме цю інформацію, яка вказана в матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна за номером 101, використовувала нотаріус ОСОБА_4 на час видачі Свідоцтво від 03 лютого 2020року. Також про належність Спірного майна Дніпровській міській раді свідчила інформація яка на вимогу законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, містилась в органах технічної інвентаризації, про що повідомлялось відповідним листом.

Як стверджував заявник поза увагою суду залишились також обставини щодо достовірності письмових документів на підставі яких повідомлялось суду, що управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (правонаступником якого є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради), уповноважених на здійснення приватизації - не видавались жодні документи щодо Спірного майна, яке не було приватизовано.

Доводи апеляційної скарги Дніпровської міської ради зводились до того, що суд відмовляючи в позові допустив порушення вимог закону так як не було правових підстав для відмови в частині вимог про визнання недійсним Свідоцтва від 03 лютого 2020року про право на спадщину яке є окремою нотаріальною дією і по своїй суті правовстановлюючим документом.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до неправильного визначення судом правовідносин і висновок з приводу того, що позивач не довів свого порушеного права як належний власник спростовані належними письмовими документами, також підтверджено що відчуження Спірного майна відбулось поза волею власника, та за таких умов обґрунтовані вимоги про витребування цього майна від неналежного володільця, хоч він і є добросовісним набувачем.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення Прокурора, за відсутності відповідача ОСОБА_1 та нотаріуса Щетілової О.В., також за відсутності представника Дніпровської міської ради та третьої особи приватного нотаріуса Райської Тетяни Максимівни, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, також за відсутності іншого відповідача ОСОБА_2 повторна заява якої про відкладення розгляду справи залишена без задоволення як необґрунтована, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

За змістом Свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року виданого на підставі розпорядження № 6/154-12 від 22 жовтня 2012 року, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради посвідчило що квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_3 , так як була приватизована згідно Закону України «Про приватизацію» /том І а.с.27/.

Матеріали справи містять Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 виготовлений 14 січня 2019року; замовником виготовлення якого вказаний ОСОБА_3 /том І а.с.27-32/.

За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року на квартиру АДРЕСА_1 здійснена 30 січня 2020року нотаріусом ОСОБА_4 /том І а.с.28/.

Адреса будинку на житловому масиві АДРЕСА_5 змінена на будинок АДРЕСА_3 у відповідності до Розпорядження Дніпропетровської міської ради № 415 від 08 серпня 2014року /том І а.с.29/.

Водночас за змістом Інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/12-3719 від 10 березня 2020року органами приватизації не видавалось Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 ; та відсутня інформація щодо передачі у власність громадян, шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 /том І а.с.16/; згідно Інформації № 14/5-879 від 28 січня 2020року з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 18 червня 1992року та до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку не був знятий, інші зареєстровані особи за цим адресом були відсутні /том І а.с.21/.

З питань власності щодо квартири АДРЕСА_1 до Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» із заявою від 09 вересня 2009року зверталась ОСОБА_1 /том І а.с.17/ на звернення якої надана відповідь - Довідка № 12900 від 10 вересня 2019року згідно якої повідомлялось що станом на 31 грудня 2012року в інвентарній справі в будинку АДРЕСА_6 відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_1 чи за будь-якою іншою особою. Також повідомлялось що вказаний житловий будинок в який увійшла квартира АДРЕСА_7 зареєстровано за Місцевою радою на підставі рішення виконкому Ленінського району № 486 від 08 вересня 1989року, про що видане реєстраційне посвідчення від 25 січня 1990року, зареєстроване в органі БТІ та записане в реєстрову книгу № 19 за реєстровим № 658 /том І а.с.18/.

Та вже 27 січня 2020року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /том І а.с.19/; копія Свідоцтва про смерть ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /том І а.с.20/.

В Свідоцтві про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020року посвідченому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною йдеться про те, що спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 , належної на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року ОСОБА_3 є його донька ОСОБА_1 /том І а.с.32/; копія Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі /том І а.с.33/; та копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /том І а.с.34/.

ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14 березня 2020року /Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно том І а.с.13-14/.

Обставини щодо заволодіння невстановленими особами житловими квартирами, які належать територіальній громаді м. Дніпра шляхом обману в період часу з 2017року по 2020рік за ознаками кримінального правопорушення за частиною 1 статті 190 КК України були предметом кримінальної перевірки, номер кримінального провадження 0000047 /витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань том І а.с.12/.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції зробив висновок про те, що позовні вимоги і предмет спору не пов`язані із правами та обов`язками Дніпровської міської ради, непідтверджені обставини щодо незаконного вибуття Спірного майна з власності позивача та наявності обставин для його витребування в добросовісного набувача.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції частково дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення.

У даній справі володіння ОСОБА_3 нерухомим майном квартирою АДРЕСА_1 , посвідчується Свідоцтвом про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року і державною реєстрацією такого права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак позивач наполягав на неправомірності такого права, це пов`язував із тим, що Спірне майно насправді належить Дніпровській міській раді право власності якої не припинялось і квартирою ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_3 , заволоділа відповідно до підроблених документів без будь-яких правових підстав.

Та позивач стверджував про наявність перешкод у здійсненні власником Дніпровською міською радою права користування та розпорядження своєю власністю, оскільки право власності на Спірне майно, на час вирішення спору, зареєстроване за ОСОБА_2 , яка є фактичним володільцем нерухомого майна без законних підстав.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаної норми права визначальним є саме встановлення обставин про належність позивачу права власності на Спірне майно, користування яким становить предмет спору.

В суді підтверджено, що право власності на будинок АДРЕСА_3 , в якому знаходиться квартира АДРЕСА_7 , на підставі рішення виконкому Ленінського району № 486 від 08 вересня 1989року,- про що видане реєстраційне посвідчення від 25 січня 1990року, зареєстроване в органі БТІ та записано в реєстрову книгу № 19 за реєстровим № 658,- належало Дніпровській міській раді та квартира знаходилась в користуванні ОСОБА_3 , який займав і використовував квартиру та в якій було зареєстроване його місце проживання, самого без інших осіб - до смерті, та сторони даних обставин не заперечували.

Водночас з наявних у суду матеріалів справи вбачається що право власності перейшло від Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року, проте приватизація квартири АДРЕСА_1 не здійснювалась, та Інформація Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/12-3719 від 10 березня 2020року і Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» в Довідці № 12900 від 10 вересня 2019року не спростована жодними доказами.

Отож суд першої інстанції не відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності та доказового значення інформації органів місцевої влади щодо відсутності приватизації та помилково вважав що зазначені документальні докази є неналежними письмовими доказами.

Також суд безпідставно не надав значення тому аспекту, що було відсутнє рішення повноважного органу державної влади Дніпровської міської ради спрямоване на відчуження Спірного майна, та держава як власник, в особі органів місцевої влади волю на відчуження цієї квартири не виявляла.

Водночас узгоджуються із чинним законодавством висновки суду першої інстанції з приводу того, що визнання недійсним Свідоцтва від 03 лютого 2020року як документа, який видано для підтвердження права власності ОСОБА_1 , не захистить інтересів власника, не породжує жодного права і позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту.

Отже щодо Дніпровської міської ради, в інтересах якої діяв прокурор безспірно підтверджені обставини про належність їй Спірного майна та спростована юридична презумція права власності як ОСОБА_3 , який не приватизував квартиру так і ОСОБА_1 яка не могла успадкувати це майно після смерті ОСОБА_3 .

Разом з тим, з наявних у суду матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, змінився власник, право власності оформлене за ОСОБА_2 .

За таких умов, за наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права іншої особи ОСОБА_2 на нерухоме майно власник, Дніпровська міська рада в інтересах якої діяв позивач, покладаючись на відомості зазначеного реєстру обґрунтовано стверджував про існування перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання Спірним майном.

За конкретних обставин цієї справи, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу у спірних правовідносинах не є ефективними способами захисту інтересів та права позивача і не є необхідними для захисту права власності, Дніпровської міської ради в інтересах якої діяв прокурор.

Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права та розпорядження своїм майном, з огляду на доведену неправомірність володіння цим майном з боку ОСОБА_3 , - передбачене у чинному законодавстві України.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, що воно було відчужене і потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тож можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача відповідно статті 388 ЦК залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність.

У цьому аспекті, вирішуючи питання про витребування майна, вагомого правового значення набуває обставина щодо того як саме майно вибуло з володіння власника та з приводу добросовісності, насамперед, набувача цього майна, ОСОБА_2 , яка придбала майно за відплатним договором купівлі-продажу.

Заразом, за обставин встановлених у справі, ніщо не вказує на те, що набувач ОСОБА_2 знала або могла знати про недобросовісну поведінку продавця ОСОБА_1 , з огляду на що є добросовісним набувачем.

Стаття 330 ЦК України зазначає, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За конкретних обставин у цій справі суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що Спірне майно вибуло з володіння власника не поза його волею без прийняття ним відповідного рішення. Водночас, не підтверджено вираження волі власника Дніпровської міської ради на передачу належної їй квартири у власність чи користування ОСОБА_3 чи його спадкоємиці ОСОБА_1 . Ніщо не вказує на те, що мало місце втілення волі власника в перехід такого права до відповідача.

Тож Спірне майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом що давало суду правові підстави для витребування такого майна.

Та у випадку витребування Спірного майна від кінцевого набувача законодавство України не надає йому ефективні засоби юридичного захисту своїх прав які виникли через порушення інших осіб, допущених в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Кінцевий набувач ОСОБА_2 за таких умов буде позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, через дії та бездіяльність як органів місцевої влади, які не вжили відповідних заходів до збереження свого майна протягом тривалого періоду часу, нотаріуса дії якої є предметом перевірки правоохоронних органів та особи продавця квартири, яка діяла очевидно недобросовісно.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 205/6482/19 (провадження № 61-1253св23) зазначено, що: «добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи викладене, судові рішення у цій справі слід скасувати, а в позові відмовити з тих підстав, що за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (див. постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року (провадження № 6-2776цс16))».

Апеляційний суд виходить з того, що у випадку витребування в добросовісного набувача ОСОБА_2 спірного майна судом не буде забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами. Витребування майна від добросовісного набувача за конкретних обставин цієї справи буде порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий та за обставинами цієї справи не дотримані всі критерії.

Водночас ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Немає підстав вважати, що у позивача, будуть існувати перешкоди реалізувати свої права у визначений законом спосіб. Та навіть у випадку не витребування Спірного майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Власник не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача ОСОБА_1 , яка продала неналежну їй квартиру чи з приводу дій реєстратора - про відшкодування збитків. Законодавство України гарантує право органу місцевого самоврядування заявити позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна володільцю Спірного майна внаслідок його не повернення.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції частково виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційні скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною четвертою статті 376 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, правонаступником якої є Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра, в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни про захист права власності та витребування майна із чужого володіння - проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 травня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення, але виключно у частині мотивів його ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 травня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2024 року.

Судді: