Номер провадження: 22-ц/813/1930/24
Справа № 507/641/23
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року, постановленого під головуванням судді Вужиловського О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі гідності, зобов`язання спростування поширеної недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди в сумі 500000 грн. та судових витрат, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі гідності, зобов`язання спростування поширеної недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди, в якому просив:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його честі гідності та недоторканості інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 в с. Володимирівка Подільського району Одеської області та в школі, в якій навчається її донька ОСОБА_3 , щодо відомостей про батька дитини, а саме, що батьком дитини є ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію щодо батьківства, шляхом виключення відомостей про батька в свідоцтві про народження та в шкільному журналі в графі батько, де зазначено батько ОСОБА_1 , а також змінити прізвище та по батькові дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 500 000 грн.;

- стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування свого позову, ОСОБА_1 зазначив, що він проживав з 2004 року в зареєстрованому шлюбу з відповідачем.

З грудня 2009 року вони припинили спільне проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач народила дитину ОСОБА_3 , батьком якої в актовому записі про її народження був записаний він, так шлюб між ними не був розірваний.

В 2013 році шлюб між ними був розірваний, а також 11 березня 2013 року рішенням Любашівського районного суду Одеської області відомості про його батьківство відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виключено.

Однак, відповідачка не внесла зміни до свідоцтва про народження дитини і він у вказаному свідоцтві зазначений батьком.

Односельці між собою говорять, що він є батьком дитини ОСОБА_3 , а також відповідачка надає відомості в школу про батьків ОСОБА_3 та зазначає його батьком.

В даний час в нього є сім`я і через поширення відповідачкою неправдивих відомостей про його батьківство в нього постійно виникають сварки.

В зв`язку з поширенням вказаних неправдивих відомостей про його батьківство йому заподіяно моральної шкоди, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачка принизила його перед односельчанами, йому доводилось виправдовуватись перед односельчанами. В школі в графі батько дитини ОСОБА_3 зазначені його анкетні дані.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне дослідження та з`ясування всіх обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення, не взяв до уваги, що позивач довів документально, що ОСОБА_2 поширює неправдиву інформацію щодо його батьківства відносно дитини ОСОБА_3 . Такою інформацією є записи у журналах із Мигіївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Мигіївської сільської ради села Мигія Первомайського району Миколаївської області та Зеленогірського ліцею Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області, де батьком дитини ОСОБА_3 вказаний ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на те, що вимоги позивача є неправомірними, оскільки дані у журналах не є поширенням нею недостовірної інформації, а є лише відомостями про батьків дитини, згідно свідоцтва про народження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника адвоката Кравченко О.С., Столярчук Т.І., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28 березня 2013 року видно, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 23 від 17 жовтня 2011 року, її батьками вказані: мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_1 (а.с. 9).

Із рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 березня 2013 року вбачається, що відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису про народження № 23 від 10.11.2011 року виключено (а.с. 10).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 8 від 09 жовтня 2019 року вбачається, що відомості до актового запису № 23 від 10 листопада 2011 року про батька дитини ОСОБА_3 внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (а.с. 38).

Із класних журналів Зеленогірського ліцею за 1-4 класи вбачається, що батьком дитини ОСОБА_3 вказаний ОСОБА_1 , а також ОСОБА_1 (а.с. 55-66).

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про захист честі гідності, зобов`язання спростування поширеної недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди в сумі 500000 грн. та судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт поширення недостовірної інформації стосовно його батьківства відносно ОСОБА_3 , а також спричинення вказаними діями йому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частина 4 статті 32 Конституції України гарантує кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї родини та права вимагати вилучення такої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, спричиненої збором, зберіганням та розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У відповідності до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: зокрема честь, гідність і ділова репутація; а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Важливим при визначенні інформації неправдивою є введення законодавцем презумпції добропорядності, яка означає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Також слід звернути увагу, що при визначенні недостовірності інформації важливу роль відіграє те, чи носить ця інформація фактичний чи оціночний характер. Відмінність тут полягає в тому, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для задоволення вимог про спростування, оскільки примушення до спростування оціночних суджень порушило б гарантоване Конституцією України, міжнародно-правовим актами право на вираження думок і поглядів і призвело б до встановлення опосередкованої цензури, що заборонено ст.15 Конституцією України. Існування фактів можливо довести, тоді як правдивість оціночних суджень доведенню на підлягає.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною,покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Позивач повинен довести факт поширення такої інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичними твердженням, чи оціночним судженням.

У відповідності до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року пунктом 15 передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-якій спосіб; б) поширення інформації стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Судом встановлено, що позивач, заперечуючи своє батьківство відносно дитини ОСОБА_3 , скористався своїм правом і відносно до рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 березня 2011 року його задоволено та виключено з актового запису відомості про нього як батька дитини ОСОБА_3 .

Статтею 135 СК України врегулювано питання про запис про батьків дитини, якщо батьківство, материнство не встановлене. Так, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Після ухвалення рішення суду про виключення відомостей про батька ОСОБА_3 , відповідач звернулась до органів ДРАЦСу та внесла зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , а саме виключено відомості про батька дитини ОСОБА_1 та внесено відомості про батька за її вказівкою ОСОБА_1 , що є її правом, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 8 від 09 жовтня 2019 року, з якого видно, що відомості до актового запису № 23 від 10 листопада 2011 року про батька дитини ОСОБА_3 внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (а.с. 38).

Висновки суду про те, що зазначення в класних журналах Зеленогірського ліцею за 1-4 клас відомостей про батька ОСОБА_3 ОСОБА_1 судом не може бути визнано як поширення недостовірної інформації, так як ОСОБА_1 зазначений батьком дитини ОСОБА_3 за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст. 135 СК України у актовому записі про її народження, на підставі якого було видане свідоцтво про народження, яке надано до ліцею відповідають обставинам справи у відповідності до наданих доказів та вимогам закону.

Судом обґрунтовано не були взяті до уваги покази свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що хтось із односельців їй говорив, що позивач є батьком ОСОБА_3 , проте вона відмовилась назвати особу, яка їй це повідомила, з урахуванням того, що допитати особу, яка поширила вказану інформацію є неможливим, а від відповідачки вона взагалі ніколи не чула поширення відомостей про батька дитини, та їй відомо, що біологічним батьком дитини є ОСОБА_5 .

При цьому судом були взяті до уваги покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , які пояснили, що ніколи не чули ні від кого, щоб відповідачка говорила, що ОСОБА_3 є донькою позивача, а навпаки відповідачка вказує, що батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_7 , який відвідує дитину і визнає себе батьком, а з наданих суду пояснень свідка ОСОБА_3 вбачається, що вона знає, що її батьком є ОСОБА_7 , який приїжджає до неї та ОСОБА_1 не є її батьком, про що її повідомила відповідачка.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , так як що позивачем не доведено факт поширення недостовірної інформації стовно його батьківства відносно ОСОБА_3 , а також спричинення вказаними діями йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком, відповідно до ст.ст. 81, 277 ЦПК України..

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення, не взяв до уваги, що позивач довів документально, що ОСОБА_2 поширює неправдиву інформацію щодо його батьківства відносно дитини ОСОБА_3 та такою інформацією є записи у журналах із Мигіївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Мигіївської сільської ради села Мигія Первомайського району Миколаївської області та Зеленогірського ліцею Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області, де батьком дитини ОСОБА_3 вказаний ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав того, що за рішенням суду відомості про батька зазначені у відповідності до ст. 135 СК України.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 19 березня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова