Справа №760/8813/24
УХВАЛА

про відмову відкритті провадження у справі

22 квітня 2024 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі судді Зуєвич Л.Л., перевіривши матеріали зави ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ), заінтересовані особи: ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колотілов Олександр Олександрович /далі - приватний нотаріус Колотілов О.О./ (адреса: 03150, и. Київ, вул. Велика Васильківська, 84; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), про встановлення факту постійного спільного проживання,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

15.04.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана заява, датована 15.04.2024, за підписом заявника, в якій вона просить суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 , на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2024 для розгляду зазначеної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Щодо можливості відкриття провадження у справі

Дослідивши матеріли справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) зазначений Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. При цьому завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно з ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 у справі № 536/1039/17 /п. 17/).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2024 у справі № 201/10689/23, провадження № 61-16879 св 23).

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

ОСОБА_5 у своїй заяві зазначає, що вона має право на спадкування за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 , який фактично прийняв (шляхом спільного проживання), але юридично не оформив спадщину після свого діда - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , та був зареєстрований на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд звертає увагу на те, що як зазначено зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 175/891/19 (провадження № 61-7081св20): «належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини».

Крім того, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 543/994/17 (провадження № 61-6125св21) вказано, що у справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. Тому належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем є спадкоємець, який прийняв спадщину. Спадкоємець, який відмовився від прийняття належної частини спадщини на користь позивача є неналежним відповідачем.

У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у складі від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Крім того, суд зауважує, що людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (ст. 24 Цивільного кодексу України /далі - ЦК України/).

Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають всі фізичні особи.

Відповідно до ст. 11 ЦК України всі права і обов`язки фізичної особи припиняються із її смертю.

Оскільки цивільна правоздатність виникає у момент народження фізичної особи і припиняється у момент її смерті, обидві особи, родинні відносини між якими просить встановити заявник, не мають цивільної правоздатності та не є учасниками цивільних правовідносин.

Між померлими не може бути ніяких прав, зміни або припинення особистих чи майнових прав.

Таким чином, заява не відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України, оскільки факт спільного проживання може встановлюватися між заявником і іншою фізичною особою, яка померла, а не між двома померлими особами, як зазначено в заяві, що законом не передбачено.

За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту спільного проживання, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Суд звертає увагу на те, що встановлення відповідної обставини (факту), про яку ставить питання заявник, може відбуватись під час розгляду судом відповідного спадкового спору в порядку позовного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, суд відмовляє у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 258-261, 315, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колотілов Олександр Олександрович, про встановлення факту постійного спільного проживання, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич