Справа № 194/910/23
Номер провадження № 2/194/144/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Коркіної Т.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на частку в праві спільної власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права на частку в праві спільної власності. Відповідно до вказаної позовної заяви позивачка просила суд визнати: за нею право власності на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке набуте на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 11.09.2014 року; за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,1457 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , і надані 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0073, 0,0457 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0072, право власності на яке набуте на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 11.09.2014 року. Вказана позовна заява мотивована тим, що 21.09.2013 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тернівського міського суду від 13.12.2022 року. У період шлюбу, а саме 11.09.2014 року сторони придбали на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою З.В. житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , та земельні ділянки розміром 0,1457 га, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , і надані 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0073, 0,0457 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0072. У зв`язку з тим, що сторони не дійшли згоди щодо поділу сумісно придбаного майна, позивачка була змушена звернутись до суду з зазначеним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив, відповідно до якого відповідач зазначив, що доводи позивача є необґрунтованими та непереконливими. Відповідач зазначив, що дійсно 11 вересня 2014 року був придбаний житловий будинок разом з господарськими спорудами: житловий будинок «А», прибудова «а», прибудова «а1», погріб «пд», літня кухня «Б», літня кухня «б», сарай «В», сарай «в», сарай «Г», гараж «Д», вбиральня «Е», літній душ «Ж», сарай «З», огорожі. 20.07.2015 року він звернувся до департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області з повідомленням про початок будівельних робіт на «будівництво нежитлової прибудови до житлового будинку, вид будівництва «реконструкція». За час спільного проживання літня кухня «Б», літня кухня «б» була зруйнована. Отже, було самочинно збудовано (реконструйовано/переплановано) житловий будинок. У зв`язку з вищевикладеним, посилаючи на норми Закону та позицій Верховного Суду, відповідач зазначив про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу, а отже у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також, зазначила що дійсно в 2015-2016 роках проводилася перебудова житлового будинку, були добудовані дві стіни, встановили вікна, зробили дах, таким чином є нове приміщення, літня кухня знищена.

Представник позивача - адвокат Жмуренко А.В. просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Пояснив, що позивач просить поділити майно відповідно до договору купівлі продажу від 11.09.2014 року, а прибудови не є предметом спору, тому підстав для відмови в задоволенні позовних вимог не має.

Відповідач ОСОБА_3 , у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. А також, зазначив, що 20.07.2015 року він звернувся з повідомленням про початок будівельних робіт на будівництво нежитлової прибудови до житлового будинку. За час спільного проживання літня кухня знесли, а також 206-2018 роках добудували нове приміщенням у житловому будинку. яке в експлуатацію не введено.

Представник відповідача - адвокат Аксьонов С.О. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки літня кухня «Б», літня кухня «б» була зруйновані, які не є самостійними об`єктами нерухомого майна: житлового будинку, а є його складовою частиною. Право власності на прибудови в ході реконструкції не оформлені, а отже є самочинно збудованими об`єктами. Щодо земельних ділянок зазначив, що земельної ділянки розміром 0,1457 га, за адресою: АДРЕСА_1 . не має. Окрім того, земельна ділянка є складовою житлового будинку.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 21.09.2013 року, було розірвано на підставі рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13.12.2022 року. Рішення суду набрало законної сили 13.01.2022 року.

Сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За період шлюбу, а саме 11.09.2014 року був придбаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Площа вказаного будинку становить 50,4 кв.м., розмір жилої площі становить 33,9 кв.м. Вказаний будинок було оформлено на відповідача ОСОБА_3 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2211. Відповідно до зазначеного договору вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, розміром 0,100 га. Також було придбано земельну ділянку, 0,100 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0072, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку було оформлено на відповідача ОСОБА_3 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2212. Також було придбано земельну ділянку, 0,0457 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0073, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку було оформлено на відповідача ОСОБА_3 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2212. Вищевказане також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.09.2014 року.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за АДРЕСА_1 від 03.10.2014 року, встановлено, що під літерами: житловий будинок «А», прибудова «а», прибудова «а1», погріб «пд», літня кухня «Б», літня кухня «б», сарай «В», сарай «в», сарай «Г», гараж «Д», вбиральня «Е», літній душ «Ж», сарай «З», огорожі 1-2, водопровід 3.

Згідно повідомлення ДП16 від 20.07.2015 року ОСОБА_3 звернувся до департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області з повідомленням про початок будівельних робіт на «будівництво нежитлової прибудови до житлового будинку, вид будівництва «реконструкція», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час будівництво не введено в експлуатацію.

Суд вважає, що позовні вимоги про визнання права на частку в праві спільної власності підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Відповідно до п.2.3. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 N 55 (станом на час подання позову), не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18 та Верховним Судом у постанові від 03.06.2020 року у справі 722/1882/16-ц.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, тому підстав для відступу від таких висновків немає.

Велика Палата Верховного Суду у справі №511/2303/19 від 12 квітня 2023 року вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Доказів того, що спірний об`єкт після реконструкції введено в експлуатацію та при його реконструкції дотриманні передбаченні законодавством будівельні норми та правила суду не надані.

На підставі викладеного, суд вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання права на частку в праві спільної власності, а саме на 1/2 частину житлового будинку, оскільки літня кухня зруйновна, що не відповідає технічному плану житлового будинку на час його придбання, збудована ще одна прибудова до житлового будинку, яка не введена в експлуатацію та не перевірено чи були дотриманні передбаченні законодавством будівельні норми та правила, а отже ці вимоги не підлягають задоволенню.

Також, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,100 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0072, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, оскільки на цій земельній ділянці, розташований будинок та споруди відповідно до технічного плану.

Однак, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,0457 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0073, право власності на яке набуте на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 11.09.2014 року підлягають задоволенню, оскільки суду доведено, що дана земельна ділянка придбана в період шлюбу та не спростовано стороною відповідача презумпцію спільності майна подружжя.

Суд з урахуванням ст. 141 ЦПК України та пропорційно до задоволених вимог, стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1073,60 грн., в іншій частині судовий збір не підлягає стягненню.

Керуючись ст.ст. 1-13, 19, 23, 27, 34, 76-83, 89, 95, 158, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на частку в праві спільної власності- задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку розміром 0,0457 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , і надана на для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0073 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 35), право власності за якою набуте на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою Зінаїдою Василівною.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2024 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін