Справа № 761/4392/21
Провадження № 2/932/1052/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі Рибалці В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

04.02.2021 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа - акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення частково недійсним, в якому позивач просив суд визнати недійсним укладений 30.04.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та АТ «Комерційний банк «Надра» договір про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 858157ФЛ від 24.07.2008 року та договорами забезпечення до нього.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.07.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ Надра було укладено кредитний договір №858157/ФЛ, а також договір іпотеки №858157/ФЛ-3, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І., з метою забезпечення виконання зобов`язань.

01.06.2009 року на адресу позивача було направлено претензію від 01.06.2009 року, відповідно до якої, АТ «КБ «Надра» вимагало дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором та погашення всієї заборгованості.

Позивач вважає, що строк давності за вимогами кредитора, в тому числі і щодо звернення стягнення на предмет іпотеки розпочав свій перебіг 01.06.2009 року, а сплинув 01.06.2012 року, тобто фактично 8 років тому.

Починаючи з 30.04.2020 року, на адресу позивача почали надходити погрози та повідомлення від невідомих осіб, які вимагали передачі їм у власність квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виступає забезпеченням за договором іпотеки зазначеним вище.

Позивачем було зроблено запит та отримано витяг з реєстру речових прав, відповідно до якого, новим іпотекодержателем було зареєстровано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги.

Вважає зазначений договір відступлення права вимоги недійсним, а зміну іпотекодержателя в реєстрі речових прав протиправними у зв`язку з грубим порушенням норм права при його укладенні, а саме невідповідність вимогам на час його укладення актам цивільного законодавства, а саме, розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року за №0373/16389 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" зі змінами, внесеними згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №1926 від 13.08.2015 року.

Крім того, позивач вказує, що відступлення права за іпотечним договором здійснюється за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, а тому за таких обставин укладенню договору про відступлення права іпотеки має передувати укладення договору про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. В той же час відповідно до наданих позивачеві документів, вбачається, що відповідач набув прав вимоги тільки за основним зобов`язанням, відомості про відступлення права вимоги за договором іпотеки відсутні.

Позивач також посилається на те, що відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач не отримував генеральної та індивідуальної ліцензії Національного банку України, наявність яких є обов`язковою згідно з положеннями Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а відтак договір відступлення права вимоги від 30.04.2020 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «КБ «НАДРА» може бути визнано недійсним.

Тому позивач звернувся до суду з позовом з метою захисту своїх прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05.02.2021 року позовну заяву передано на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21.09.2021 року позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23.09.2021 року позовну заяву залишено без руху для подання до суду позовної заяви у новій редакції у кількості учасників справи, а також належним чином засвідченої копії оскарженого договору чи клопотання про його витребування.

06.10.2021 року до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків, що визначенні в ухвалі суду від 23.09.2021 року, додатками до якої є позовна заява у новій редакції із зазначенням співвідповідача - акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», у кількості учасників справи та клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06.10.2021 року відкрито провадження в цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Витребувано від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» належним чином засвідчену копію договору від 30.04.2020 року, що укладений з акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» про відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, зокрема і за кредитним договором № 858157ФЛ від 24.07.2008 року та договорами забезпечення до нього, які укладені з ОСОБА_1 .

09.12.2021 року до суду надійшло клопотання від представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про закриття провадження у справі. Клопотання обґрунтовано тим, що спірні правочини з відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором укладено між двома суб`єктами господарювання, а тому спір належить до юрисдикції господарського суду.

Відповідачі у встановлений судом строк не подали відзиви на позовну заяву, натомість 23.01.2024 року від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» надійшли письмові пояснення щодо позову разом з копією договору №GL3N216867 про відступлення прав вимоги від 29.04.2020 року з додатком №1.

У вказаних письмових поясненнях товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заперечувало проти задоволення позову ОСОБА_1 в обґрунтування чого зазначало, що якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Крім того, Верховний Суд в постанові від 31 січня 2018 року в справі №910/7038/17 вказав, що однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Отже, позивач не врахував, що оспорюваний договір не містить умов, властивих договору факторингу, тому помилково вважає оспорюваний договір про відступлення права вимоги договором факторингу.

Вказував, що посилання позивача на приписи Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» для визнання недійсними оскаржуваного договору є помилковим у зв`язку з тим, що як на день укладення оскаржуваного договору та подання позивачем відповідного позову, положення Декрету перестали діяти внаслідок втрати ним чинності, ще 07.02.2019 року.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з?явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

В зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24.07.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ Надра було укладено кредитний договір №858157/ФЛ, а також договір іпотеки №858157/ФЛ-3, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В.І. (а.с. 15-24).

За умовами Розділу 1 пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору від 24.07.2008 року №858157/ФЛ, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 184 790 доларів США 28 центів в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Перове жилье».

Цільове використання Кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 24.07.2008 р., що укладений між позичальником та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру за номером АДРЕСА_2 ; корпус 5; оплата комісії за розрахунки за цим Договором.

Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,49% відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту. Банк надає позичальнику кредит строком до 12 липня 2028 р. Комісія за розрахунки за цим договором складає 3,6% (три цілих шість десятих) відсотки від суми виданих коштів зазначених в п.1.2. за винятком суми виданої на оплату цієї комісії.

За умовами Розділу 2 пункту 2.1 кредитного договору від 24.07.2008 року №858157/ФЛ, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком договір іпотеки на квартиру за АДРЕСА_3 , загальна площа - 69,6 кв.м., житлова площа - 43,1 кв.м в день укладення цього договору. Умови передачі майна в іпотеку, звернення стягнення на майно, що обтяжене іпотекою, викладені у договорі іпотеки, що укладається між Банком і Позичальником (майновим поручителем) та посвідчується нотаріально.

Згідно Статті 1 п.п. 1.1.,1.2. договору іпотеки від 24.07.2008 року №858157/ФЛ-3, іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника, що витікає із кредитного договору передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки ( квартиру за АДРЕСА_3 , загальна площа - 69,6 кв.м., житлова площа - 43,1 кв.м).

Визначена сторонами вартість предмету іпотеки складає 1 016 339,00 грн, що в еквіваленті по курсу НБУ на 24.07.2008 року складає 209 987,40 доларів США.

01.06.2009 року позивач отримав від ВАТ КБ Надра претензію, в якій банк, у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, пропонував позивачу до 15.06.2009 року сплатити всю заборгованість за кредитом (а.с. 14).

29.04.2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» було укладено Договір №GL3N216867 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим №624. ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право кредитора за Кредитним договором №858157ФЛ від 24.07.2008 року, який був укладений між ПАТ КБ НАДРА та позичальником, а також право Іпотекодержателя за Договором іпотеки №858157ФЛ-З від 24.07.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І.,, реєстр №1899, який був укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та позичальником.

За цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб- підприємців та/або юридичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

За відомостями з Витягу з Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 29.04.2020 року, до переліку договорів, за якими було відступлено права вимоги включено, в тому числі кредитний договір №858157/ФЛ від 24.07.2008 року та договір іпотеки №858157/ФЛ-3 від 24.07.2008 року, укладені з позивачем.

13.05.2020 року ОСОБА_1 отримав вимогу про усунення порушення від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», в якій фінансова компанія вимагала від позивача сплатити всю заборгованість за кредитом.

У зв`язку з невиконанням вищевказаної вимоги у 30 денний термін з моменту отримання, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у відповідності до положень/умов Кредитного договору №858157/ФЛ від 24.07.2008 року, Іпотечного договору №858157/ФЛ-З від 24.07.2008 року, керуючись нормами ст.ст. 35 - 38 Закону України «Про іпотеку», задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки, а саме, 27.11.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та АТ «Закритий Недиверсифікований Венчурний Корпоративний Інвестиційний Фонд «АСПРО» було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» продано нерухоме майно, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,6 кв.м., яке перебувало у іпотеці.

Отже, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання недійсним договору про відступлення права вимоги укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору №858157/ФЛ від 24.07.2008 року та договору іпотеки №858157/ФЛ-3 від 24.07.2008 року.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язані внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові.

Згідно ст. ст. 512, 513 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною.

Аналіз викладеного вище вказує, що до нового кредитора переходять права кредитора в тому обсязі і на тих умовах, на яких вони існували у первинного кредитора в момент відступлення, та права, які забезпечують або гарантують виконання зобов`язання, в тому числі іпотека.

Для заміни кредитора в зобов`язанні згоди боржника не потрібно, якщо інше не встановлено договором, в якому замінюється кредитор, або законом. Але при цьому боржника слід письмово повідомити про те, що відбулася заміна кредитора, інакше виконання боржником свого зобов`язання первинному кредитору вважатиметься необхідним (ст. 516 ЦК України).

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язанням; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

При цьому, ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ч. 1 ст. 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Отже, чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, тому, виходячи аналізу положень ст. 16 ЦК України, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути, в тому числі й будь-яка фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Окрім того, як зазначалося вище відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

За змістом ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_1 обґрунтовує позов, зокрема тим, що його права, як боржника, порушено оспорюваним правочином, яким пов`язуються його кредитні та іпотечні зобов`язання.

Однак, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, при цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України), а відповідно до вимог ст. 527 ЦК України одним з елементів належного виконання зобов`язання, яке виступає кінцевою ціллю будь-якого зобов`язання, є виконання його належному кредиторові належним боржником.

Таким чином, ризик виконання боржником зобов`язання старому кредитору, не дивлячись на уступку прав, несе саме первісний кредитор, що надає йому право виконати зобов`язанням первісному кредитору і таким чином припинити зобов`язання, обсяг відповідальності якого жодним чином не змінюється після передачі такого новому кредитору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року в справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року в справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року в справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У частині 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи наведене, а також ті факти, що позивач, укладаючи кредитний договір, підтверджень зміни обсягу і умов зобов`язань ОСОБА_1 під час переходу прав до нового кредитора не надав і таких обставин не передбачено оспорюваними договорами та судом не встановлено, презумпцію правомірності договору про відступлення прав вимоги за якими ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги матеріалами справи не спростовано, суд дійшов висновку як про недоведеність позивачем наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсними оспорюваного договору, так і про недоведеність порушення цим правочином прав та інтересів ОСОБА_1 .

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним укладений 30.04.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та АТ «Комерційний банк «Надра» договір про відступлення права вимоги, проте як було встановлено судом, договір про відступлення права вимоги між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та АТ «Комерційний банк «Надра» укладено саме 29.04.2020 року.

Оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та АТ «Комерційний банк «Надра» договір про відступлення прав вимоги порушує його право або цивільний інтерес, укладені між ВАТ КБ Надра та ОСОБА_1 кредитний та іпотечний договори не містять жодних обмежень щодо заміни (кредитора) (іпотекодержателя) у зобов`язаннях, у зв`язку із чим, суд зазначає, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що особа кредитора впливає на зміст та обсяг існуючих боргових зобов`язань, а тому відмовляє у задоволенні позову.

Також суд не вбачає підстав для закриття провадження, про що зазначено, представником товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», оскільки сторонами основного зобов`язання, а саме кредитного договору, є фінансова установа та ОСОБА_1 , сторонами іпотечного договору, укладеного для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором є також фінансова установа та ОСОБА_1 , а отже спір про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки стороною по основному зобов`язанню (кредитному договору) є фізична особа без статусу підприємця. Наявність в обґрунтуванні позову договірних відносин між відповідачами суб`єктами господарювання не мають вирішального значення для визначення юрисдикції даного спору, натомість таке значення має суб`єктний склад основного зобов`язання.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору з відповідача не стягуються та покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення частково недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол

17 квітня 2024 року