КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №372/363/23 Головуючий у 1 інстанції: Кравченко М.В.

Провадження №22-ц/824/660/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

16 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Василенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Просив змінити розмір аліментів, встановлений Обухівським районним судом Київської області від 28 січня 2022 року по цивільній справі 3372/3625/21 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/6 від усіх видів заробітку щомісячно з 22 вересня 2021 року та в розмірі 1/12 всіх видів заробітку з 25 травня 2022 року до закінчення навчання, але не більше ніж до 23-річного віку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Обухівського районного суду з нього стягуються аліменти на утримання двох дітей, дочки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 06 листопада 2019 року до досягнення дітьми повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_3 сину - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилось 18 років і розмір аліментів, які отримувала відповідачка змінився з 1/3 на 1/6 частини його заробітної плати. Оскільки син - продовжив навчання, то добровільно почав сплачувати йому за навчання, та добровільно написав заяву за місцем роботи про стягнення з нього 1/4 частини заробітку на стягнення аліментів по утриманню дитини ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь відповідача, щоб уникнути заборгованості. Проте відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про стягнення аліментів на дитину, сина - ОСОБА_3 , що продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, тобто до закінчення навчання дитини - сина ОСОБА_3 , або до досягнення ним 23 річного віку, а також подала заяву про зміну розміру стягнення аліментів на дитину з 1/6 на 1/4 частини всіх видів заробітку на утримання ОСОБА_4 . Отже, з нього за рішенням суду стягують аліменти на утримання дітей, дочки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та за рішенням Обухівського районного суду Київської області, на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку.

У травні 2022 року позивачу стало відомо, що наказом № 22-с від 16 лютого 2022 року ОСОБА_3 було відраховано з вищого навчального закладу.

Позивач звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , йому в усній формі було запропоновано звернутись до суду з заявою про припинення стягнення аліментів.

16 червня 2022 року він звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом про припинення стягнення аліментів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області в позові було відмовлено, в зв`язку з тим, що наказом № 78-с від 12 липня 2022 року ОСОБА_3 було поновлено на третій курс Академії праці, соціальних відносин і туризму.

Вважає, що повнолітній син має змогу працювати, так як на даний час навчання проводиться дистанційно.

Позивач зазначав, що на даний час з нього стягуються аліменти, в більшому розмірі ніж передбачено чинним законодавством для такого виду стягнення. ОСОБА_1 не може сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини в розмірі 1/6 частки від своїх доходів, також на даний час він не має власного житла, яке винаймає, що є додатковими витратами, при цьому відповідачка має власне житло, та офіційно працевлаштована.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що інтереси та потреби дітей, зумовлені їх розвитком та станом здоров`я, беручи до уваги те, що утримувати неповнолітніх дітей є обов`язком як батька, так і матері, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням, 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Вважає рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що із позивача стягуються аліменти в розмірі 5/12 заробітної плати, тоді як законом встановлено 1/3 заробітної плати на двох дітей, що на 1/12 більше встановленого нормами чинного законодавства для такого виду стягнень.

Зазначає, що позивач дізнався про наявність копії Договору № 8128141 від 08 листопада 2022 року про надання платної освітньої послуги, але не надіслала іншим учасникам справи, тому позивач був позбавлений можливості спростувати чи підтвердити заявлений доказ відповідача.

Вважає, що відповідачем не доведено можливість позивача сплачувати аліменти понад норми, встановлені чинним законодавством та не спростовано факт того, що у позивача виникли додаткові витрати.

Вважає, що позивачем доведено належними і допустимими доказами своє право на зменшення розміру аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання з урахуванням всіх істотних обставин справи, а відповідач не надав жодного доказу, який обґрунтовує необхідність сплачувати аліменти понад встановленого законодавством рекомендованого розміру в сукупності на двох дітей, а саме 5/15 заробітної плати платника аліментів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

20 лютого 2024 року відповідач - ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Апелянт ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що з позивача стягуються аліменти на утримання дітей, дочки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та за рішенням Обухівського районного суду Київської області, на утримання сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку.

У травні 2022 року позивачу стало відомо, що наказом № 22-с від 16.02.2022 ОСОБА_3 було відраховано з вищого навчального закладу.

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом про припинення стягнення аліментів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області в позові було відмовлено, в зв`язку з тим, що наказом № 78-с від 12.07.2022 ОСОБА_3 було поновлено на третій курс Академії праці, соціальних відносин і туризму.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору № 8128141 від 08.11.2022 про надання платної освітньої послуги, який укладено між відповідачкою ОСОБА_2 та академією праці, соціальних відносин і туризму встановлено, що станом на час розгляду справи повнолітній син позивача ОСОБА_3 продовжує навчання на третьому курсі.

На даний час позивач не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини в розмірі 1/6 частки від своїх доходів, оскільки не має власного житла, яке винаймає, що є додатковими витратами.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те що обставини на які посилається позивача, як на підставу для зменшення розміру аліментів існували й на час винесення судом рішення про стягнення аліментів, а тому ці обставини вже були враховані в рішенні суду при визначенні розміру аліментів.

Посилання апелянта на те що він винаймає житло, оскільки власного не має у зв`язку з чим несе додаткові витрати, несе він витрати й на оплату житлово-комунальних послуг за місце проживання, на придбання продуктів харчування, сезонного одягу, засобів гігієни могли б бути враховані судом за умови надання належних доказів, які б свідчили про відсутність можливості у позивача сплачувати аліменти у визначеному розмірі та зі зміною його матеріального становища.

Апелянт ОСОБА_1 , не надав належних і допустимих доказів погіршення його матеріального стану ані до суду першої інстанції ані до апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 520/21069/18 зазначено, що аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

За змістом законодавства, аліменти є власністю дитини, а обов`язок суду полягає в першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання.

Колегія суддів зазначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України.

Відповідно до ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» де зазначено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Колегія суддів звертає увагу на те що позивач як на підставу для зменшення розміру стягнутих з нього аліментів, посилається на те, за станом здоров`я та у зв`язку з відсутністю житла в нього відсутня можливість сплачувати аліменти в розмірі 5/12 заробітної плати.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та дослідивши надані позивачем докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів, детально проаналізувавши при цьому всі надані докази позивача у своєму рішенні та зазначивши про недоведеність ним погіршення матеріального становища.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що зменшення розміру аліментів є правом суду, а не його обов`язком, виходячи з диспозиції ст. 192 СК України, тобто, навіть за умови доведеності факту зміни матеріального стану платника аліментів, суд, який розглядає справу, може не задовольняти вимоги останнього про зменшення розміру аліментів, зважаючи на інші обставини справи, зокрема, у разі, якщо зменшення розміру аліментів не відповідатиме інтересам малолітніх дітей, які мають право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та вказано у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 621/307/17 (провадження № 61-31400св18) відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються висновками колегії суддів та на рішення суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 травня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко