ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

Справа № 569/17794/22

провадження № 61-8856св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються, - начальник Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гуменюк Андрія Андрійовича,

заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 травня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Майданік В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії заступника начальника Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Гуменюка А. А. (далі - заступник начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюк А. А.) із винесення постанов про накладення штрафів.

Заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що наприкінці жовтня 2022 року в мобільному додатку «Дія» дізнався про те, що державний виконавець арештував його майно. 08 листопада 2022 року адвокат в його інтересах вперше ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, після чого дізнався про оскажувані ним постанови.

08 листопада 2022 року він погасив заборгованість за аліментами на суму 108 590,01 грн, отже, заборгованість відсутня. Сину виповнилося 18 років 15 вересня 2022 року.

Нараховані суми штрафів заявник вважав незаконними, оскільки заборгованість щодо сплати аліментів утворилася за період з 11 листопада 2008 року до 31 серпня 2018 року, а згідно з абзацом третім частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», чинного з 28 серпня 2018 року, на боржника не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості.

Крім того, заявник вважав, що умисного ухилення від сплати аліментів в його діях не було, вказував на складні сімейні обставини, які були перешкодою для своєчасної сплати аліментів. Вважав, що вищезазначені незаконні дії та рішення державного виконавця порушують його права та призводить до безпідставного стягнення з нього коштів.

ОСОБА_1 просив суд:

- визнати дії заступника начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюка А. А. з винесення постанов про накладення штрафів від 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 неправомірними;

- скасувати постанову про накладення штрафу, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 26 238,01 грн;

- скасувати постанову про накладення штрафу, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 про накладення штрафу на ОСОБА_1 , у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 12 920,90 грн;

- скасувати постанову про накладення штрафу, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727, про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 23 358,75 грн;

- скасувати постанову про накладення штрафу, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. 03 листопада 2022 року у ВП №10136727, про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 46 116,01 грн;

- скасувати постанову про накладення штрафу, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. 03 листопада 2022 року у ВП №10136727, про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 21 580,80 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2023 року, постановленою у складі судді Гордійчук І. О., скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії заступника начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюка А. А. з винесення постанов про накладення штрафу від 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 задоволено.

Визнано дії заступника начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюка А. А. з винесення постанов про накладення штрафів від 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 неправомірними.

Скасовано постанову про накладення штрафу від 03 листопада 2022 року, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. від 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 26 238,01 грн.

Скасовано постанову про накладення штрафу від 03 листопада 2022 року, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. від 03 листопада 2022 року у № 10136727 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 12 920,90 грн.

Скасовано постанову про накладення штрафу від 03 листопада 2022 року, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. від 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 23 358,75 грн.

Скасовано постанову про накладення штрафу від 03 листопада 2022 року, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. від 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 46 116,01 грн.

Скасовано постанову про накладення штрафу від 03 листопада 2022 року, винесену заступником начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюком А. А. від 03 листопада 2022 року у ВП № 10136727 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 21 580,80 грн.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 03 листопада 2022 року (день винесення державним виконавцем постанов про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафів). У боржника ОСОБА_1 була наявна заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим документом, а тому були підстави для нарахування штрафу, однак державним виконавцем неправильно застосовано положення статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», а тому оскаржувані постанови про накладення на ОСОБА_1 штрафів підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції послався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 травня 2023 року апеляційну скаргу Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області задоволено.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2023 року скасовано.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення та дії заступника начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюка А. А. з винесення постанов про накладення штрафів від 03 листопада 2022 року у ВП №10136727 з примусового виконання виконавчого листа № 2-8089, виданого 08 листопада 2006 року Рівненським міським судом Рівненської області, відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21), яку застосував і суд першої інстанції, але невірно тлумачив, про те, що не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акта щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія), та встановив, що станом на 03 листопада 2022 року (дата винесення оскаржуваних постанов) заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становила 108 590,01 грн, що боржником не спростовано та розрахунок якої він не оскаржував, яка погашена 08 листопада 2022 року.

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що державним виконавцем оскаржувані постанови про накладення на заявника штрафів прийняті відповідно до законодавства, а саме правильно застосовано норму частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» до триваючих правовідносин, - до прав і обов`язків, що продовжувалися на момент набрання цією нормою чинності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 травня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 червня 2023 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

06 липня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Рівненського міського суду Рівненської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

25 вересня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21), від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20).

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме правовідносин, що виникають із накладення штрафу на підставі частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, звертає увагу на те, що апеляційний суд не врахував, що в матеріалах виконавчого провадження наявна заява стягувача - ОСОБА_3 від 04 лютого 2014 року про те, що вона не має жодних претензій до боржника на рахунок боргу за весь період, у той час як державний виконавець обраховував заборгованість та, відповідно, виніс постанову про накладення штрафу на основі заборгованості за період з 11 листопада 2008 року.

Вважає накладення штрафів у такій кількості подвійним стягненням, що суперечить статті 61 Конституції України, якою визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що жодного документа виконавчого провадження, зокрема постанови про відкриття виконавчого провадження, він не отримував.

Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У Рівненському відділі ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває ВП № 10136727 з примусового виконання виконавчого листа № 2-8089, виданого 08 листопада 2006 року Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 400,00 грн щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 вересня 2006 року та до досягнення дитиною повноліття.

Заступник начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Гуменюк А. А. 03 листопада 2022 року виніс постанови:

- про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів - 52 476,01 грн станом на 01 вересня 2018 року, за період з 11 листопада 2008 року до 31 серпня 2018 року у розмірі 26 238,01 грн;

- про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів - 646 04,51 грн станом на 01 вересня 2019 року, за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2019 року у розмірі 12 920,90 грн;

- про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів - 77 862,51 грн станом на 01 вересня 2020 року, за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2020 року у розмірі 23 358,75 грн;

- про накладення штрафу від 03 листопада 2022 року на ОСОБА_1 у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів - 92 232,01 грн станом на 01 вересня 2021 року, за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2021 року у розмірі 46 116,01 грн;

- про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів - 107 904,01 грн станом на 01 вересня 2022 року, за період з 01 вересня 2021 року до 31 серпня 2022 року у розмірі 21 580,80 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 16 листопада 2022 року: станом на 01 квітня 2018 року загальна сума заборгованості боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів за виконавчим документом становила 50 476,01 грн;

станом на 01 вересня 2022 року загальна сума заборгованості боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів за виконавчим документом становила 107 904,01 грн;

станом на 03 листопада 2022 року (дата винесення оскаржуваних постанов) загальна сума заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів становила 108 591,01 грн, що боржником не спростовано та свого розрахунку не надано.

Заборгованість боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів за виконавчим документом станом на 01 грудня 2022 року відсутня.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

За приписами частин другої та третьої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі - Закон), яким доповнено статтю 71 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII ) частиною чотирнадцятою такого змісту:

«За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому, постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

Також Законом № 2475-VIII частину четверту статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» викладено у такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 14 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Щодо застосування нових законів до триваючих правовідносин, то у Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р (I)/2019 зроблено висновок про те, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

При цьому не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акта щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акта в часі).

Нормами Закону № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20 відсотків суми несплачених аліментів), за два роки (30 відсотків суми несплачених аліментів), за три роки (50 відсотків суми несплачених аліментів).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 04 квітня 2018 року становила 50 476,01 грн, а станом на 01 вересня 2022 року - 107 904,01 грн.

Отже, заборгованість зі сплати аліментів у розмірі, що зумовила застосування до скаржника штрафу, утворилася до набрання чинності частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням приписів частини четвертої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», на час винесення оскаржуваних постанов державного виконавця сукупний розмір заборгованості перевищував суму відповідних платежів за три роки.

При цьому положення абзацу третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за три роки. Тобто зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.

За викладених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що державним виконавцем правильно застосовано цю норму до триваючих правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що продовжувалися на момент набрання ним чинності, безпосередньо застосувавши нормативний акт прямої дії у часі.

Дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до боржника. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та її сума, з якою пов`язано подальше визначення розміру штрафу.

Подібна за своїм змістом правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21).

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про те, що зміни в законодавстві, визначені у частині чотирнадцятій статті 71 Закону № 1404-VIII, можуть застосовуватись лише до випадків, які виникають після 28 серпня 2018 року, є помилковими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що в матеріалах виконавчого провадження наявна заява стягувача про те, що вона не має жодних претензій до боржника щодо боргу за період до 2014 року, в той час як державний виконавець обраховував заборгованість та, відповідно, виніс постанову про накладення штрафу на основі заборгованості за період з 11 листопада 2008 року, зводиться до переоцінки доказів, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції надав оцінку зібраним у справі доказам та врахував, що боржник не спростував розмір заборгованості по аліментам, визначений державним виконавцем та не оскаржив розрахунок.

Щодо подвійної відповідальності

На погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , зокрема, стверджував, що винесення виконавцем 03 листопада 2022 року п`яти постанов про накладення на нього штрафів на підставі частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», за одні й ті самі періоди часу, є подвійною відповідальністю.

Колегія суддів частково погоджується з такими доводами касаційної скарги, з огляду на таке.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Із набранням чинності Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (28 серпня 2018 року) особу може бути притягнуто до відповідальності навіть якщо частина заборгованості утворилася до набрання чинності законом, і в такому разі вона зобов`язана сплатити штраф за заборгованість зі сплати аліментів.

З огляду на негайну дію в часі Закону № 2475-VIII та дату набрання ним чинності - 28 серпня 2018 року, слід дійти таких висновків щодо його застосування.

У справі, яка переглядається, встановлено, що сплата аліментів припинилась і заборгованість з аліментів накопичилась ще до 28 серпня 2018 року (до набрання чинності Законом № 2475-VIII) , отже:

- якщо після 28 серпня 2018 року накопичився борг, розмір якого перевищує суму відповідних платежів за один рік, але менший ніж за два роки, боржник зобов`язаний сплатити штраф 20 відсотків суми заборгованості;

- якщо після 28 серпня 2018 року накопичився борг, розмір якого перевищує суму відповідних платежів за два роки, але менший ніж за три роки, боржник зобов`язаний сплатити штраф 30 відсотків суми заборгованості. При цьому не має окремого обов`язку сплатити штраф 20 відсотків суми заборгованості платежів за один рік, оскільки відповідальність за заборгованість у річному розмірі поглинається відповідальністю за заборгованість у дворічному розмірі. У зв`язку з цим виконавець не виносить постанову про стягнення штрафу 20 відсотків, а лише постанову про стягнення штрафу 30 відсотків від заборгованості у розмірі платежів за два роки;

- якщо після 28 серпня 2018 року накопичився борг, розмір якого перевищує суму відповідних платежів за три роки, але менший ніж чотири роки, боржник зобов`язаний сплатити штраф 50 відсотків суми заборгованості. При цьому не має окремого обов`язку сплатити штраф 30 відсотків суми заборгованості платежів за два роки, оскільки відповідальність за заборгованість у дворічному розмірі поглинається відповідальністю за заборгованість у трирічному розмірі. У зв`язку з цим виконавець не виносить постанову про стягнення штрафу 30 відсотків, а лише постанову про стягнення штрафу 50 відсотків від заборгованості у розмірі платежів за три роки;

- якщо після 28 серпня 2018 року накопичився борг, розмір якого перевищує суму відповідних платежів за три роки та додатково ще за один рік, боржник зобов`язаний сплатити штраф 50 відсотків суми заборгованості у трирічному розмір та додатково штраф 20 відсотків суми заборгованості за цей додатковий рік.

При цьому виникає окремий обов`язок сплатити штраф 20 відсотків суми заборгованості платежів за один додатковий рік, оскільки відповідальність за заборгованість у трирічному розмірі не поглинається відповідальністю за заборгованість у чотирирічному розмірі. У зв`язку з цим виконавець виносить постанову про стягнення штрафу 50 відсотків від заборгованості у розмірі платежів за три роки та додатково постанову про стягнення штрафу у розмірі 20 відсотків від суми річної заборгованості.

Отже, кожний наступний річний розмір заборгованості є підставою для накладання штрафу - 20 відсотків від заборгованості у річному розмірі. При цьому зберігається обов`язок сплатити штраф 50 відсотків від заборгованості за три роки та обов`язки сплатити штрафи 20 відсотків за кожний наступний річний розмір заборгованості.

Такий підхід до відповідальності за невиконання рішення суду про стягнення аліментів стає додатковим механізмом захисту прав дитини з метою забезпечити їй належні умови життя.

Неможливість застосування частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» до заборгованості, що виникла до 28 серпня 2018 року, але продовжила існувати після набрання ним чинності, нівелювала б зміни до законодавства щодо посилення захисту прав дитини.

Таким чином, винесення в один день декількох постанов про накладення штрафів з різним відсотком штрафу за минулі періоди, які частково співпадають, не відповідає положенням абзацу четвертого частини чотирнадцятої статті 71 та частині четвертій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

За наявності у боржника заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за певний період (зокрема з 2008 року до 2022 року), виконавець не мав права на свій розсуд визначати/розділяти цей період та накладати на боржника штрафи у відсотковому відношенні від суми заборгованості за періоди часу, які частково співпадають.

Крім того, тлумачення змісту абзацу першого та абзацу четвертого частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» дозволяє дійти висновку, що Закон спрямований на запобігання подвійної відповідальності боржника, на якого накладаються штрафи. Зміст абзаців другого та третього частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» був розрахований передусім на час набрання ним законної сили і поточні на той час виконавчі провадження щодо стягнення аліментів.

Отже, притягнення до відповідальності (накладення на боржника штрафів) за періоди заборгованості, які частково співпадають, в один день за декількома постановами повинно розглядатись як подвійна відповідальність боржника.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, державний виконавець 03 листопада 2022 року виніс п`ять постанов про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафів на підставі частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», а саме:

- перша постанова за період з 11 листопада 2008 року до 31 серпня 2018 року - 50 % (розмір заборгованості перевищує суму платежів за три роки);

- друга постанова за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2019 року - 20 % (розмір заборгованості перевищує суму платежів за один рік);

- третя постанова за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2020 року - 30 % (розмір заборгованості перевищує суму платежів за два роки);

- четверта постанова за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2021 року - 50 % (розмір заборгованості перевищує суму платежів за три роки);

- п`ята постанова за період з 01 вересня 2021 року до 31 серпня 2022 року - 20 % (розмір заборгованості перевищує суму платежів за один рік).

Надаючи оцінку вказаним вище постановам державного виконавця та аналізуючи норми права, колегія суддів дійшла висновку про те, що перша, друга та п`ята постанови, винесені державним виконавцем 03 листопада 2022 року, відповідають положенням частини чотирнадцятої статті 71, статті 11 Закону України «Про виконавче провадження». Натомість, ураховуючи, що державний виконавець не мав права на свій розсуд визначати/розділяти період заборгованості та накладати на боржника штрафи у відсотковому відношенні від суми заборгованості за періоди часу, які частково співпадають, тому друга та третя постанови державного виконавця, винесені 03 листопада 2022 року, слід розцінювати як подвійну відповідальність боржника.

Таким чином, третя та четверта постанови державного виконавця від 03 листопада 2022 року про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафів на підставі частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2019 року - 20 % у розмірі 12 920,90 грн та за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2020 року - 30 % у розмірі 23 358,75 грн не відповідають вимогам частини чотирнадцятої статті 71, статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», тому підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Отже, доводи касаційної скарги щодо подвійної відповідальності знайшли своє часткове підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно.

За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати у частині оскарження постанов державного виконавця від 03 листопада 2022 року про накладення штрафів, винесених за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2019 року - 20 % у розмірі 12 920,90 грн та за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2020 року - 30% у розмірі 23 358,75 грн, ухвалу суду першої інстанції у цій частині про визнання незаконними та скасування цих постанов залишити в силі.

В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За розгляд справи у суді касаційної інстанції ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Оскільки касаційну скаргу задоволено частково (із п`яти вимог задоволено дві), з Рівненського ВДВС на користь ОСОБА_1 слід стягнути 214,72 грн судового збору на відшкодування сплаченого судового збору за подачу касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 18 травня 2023 року у частині оскарження постанов державного виконавця від 03 листопада 2022 року про накладення штрафів, винесених за період з 01 вересня 2018 року до 31 серпня 2019 року у розмірі 12 920,90 грн та за період з 01 вересня 2018 року о 31 серпня 2020 року у розмірі 23 358,75 грн скасувати, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2023 року у цій частині залишити в силі.

В іншій частині постанову Рівненського апеляційного суду від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 214,72 грн (двісті чотирнадцять гривень 72 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець