Справа № 932/1996/24
Провадження № 2/932/1013/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року м.Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Овчиннікова О.С., перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Медія-Простір» про визнання трудових відносин припиненими,

в с т а н о в и в :

Позивач, звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Приватного підприємства «Медія-Простір» про визнання трудових відносин припиненими.

Заявлені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачка, з 01 квітня 2009 року приступила до виконання трудових обов?язків за посадою директор Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР». У зв?язку з прийняттям власником Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» рішення про покладення обов?язків директора на позивача, ОСОБА_1 , та винесенням наказу про прийняття ОСОБА_1 обов?язків директора та головного бухгалтера з 01 квітня 2009 року, відомості про керівника було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців (надалі - ЄДР), що підтверджується відповідним Витягом з ЄДР, сформованим станом на 22.07.2015 року. Зазначає, що трудова книжка в її розпорядженні наразі не перебуває, у зв?язку з чим не має можливості надати таку до суду, як ще один доказ її перебування в трудових відносинах з Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР». Також з метою підтвердження перебування в трудових відносинах з Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР» надала форму ОК-7 - Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу - ОСОБА_1 . Зазначеною формою ОК-7 підтверджується, що протягом 2011 - 2019 років страхувальником 33005325 - Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР» за працівника - ОСОБА_1 , вносилися страхові внески. Наведені обставини та докази на їх підтвердження в сукупності свідчать про перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР».

Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР» наразі господарська діяльність не здійснюється. Фактичне припинення ведення господарської діяльності пов?язано зі смертю власника Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» ОСОБА_2 , смерть власника Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» ОСОБА_2 підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим 05 червня 2015 року Виконавчим комітетом Запсільської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, відповідно до якого ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 40 років, про що 05 червня 2015 року складено відповідний актовий запис N? 04. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статус Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» - зареєстровано, відомості про припинення (перебування в стадії припинення) виключення з ЄДР - відсутні; у відомостях про засновника зазначено, що засновником є ОСОБА_2 , у відомостях про керівника зазначено, що керівником є ОСОБА_1 . Попри те, що:

- жодна господарська діяльність Приватним підприємством на теперішній час не здійснюється;

- позивачем не виконуються будь-які функції, зумовлені трудовими відносинами з Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР», як працівника, призначеного рішенням власника Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» на посаду директора зазначеного підприємства;

-позивачу не сплачується заробітна плата, відтак, не здійснюються відрахування страхових внесків на загальнообов?язкове державне соціальне страхування, за формальними ознаками трудові відносини між мною, ОСОБА_1 , та Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР» тривають.

Як вже зазначалося, відповідно до п. 4.1. Статуту Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР», призначення керівника (директора) підприємства здійснюється його власником. Відтак, звільнення керівника (директора) з займаної посади також має відбуватися за рішенням власника, оскільки іншого порядку звільнення керівника Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» Статутом зазначеного підприємства не передбачено. Більш того, як підтверджується інформацією з ЄДР та Статутом, зареєстрованим місцезнаходженням юридичної особи - Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» є вул. Виконкомівська, буд. 31, кв. 2, м.Дніпро. Втім, зазначена адреса: АДРЕСА_1 , є зареєстрованим місцем проживання позивача, отже, будь-яке звернення, направлене нею на юридичну адресу Приватного підприємства «МЕДІА-ПРОСТІР» надійде за її домашньою адресою. Спірний характер правовідносин, з приводу яких заявляється цей позов, полягає в наступному: - спір випливає з трудових відносин між працедавцем - Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР» та працівником - ОСОБА_1 ; - попри те що трудові відносини фактично припинені, за формальними ознаками такі тривають, оскільки Приватне підприємство «МЕДІА-ПРОСТІР» є зареєстрованою юридичною особою, відомості про припинення юридичної особи не підтверджуються, рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади директора підприємства не винесено, особа, що має за Статутом повноваження на прийняття рішення про звільнення з посади директора - відсутня; - право працівника на звільнення, зокрема, за власним бажанням - порушено. Зауважує, що наразі вона позбавлена можливості реалізувати своє право на припинення трудових відносин шляхом звернення до роботодавця в особі його власника з відповідною заявою про припинення трудових відносин (звільнення); - право працівника на звільнення порушено роботодавцем - Приватним підприємством «МЕДІА-ПРОСТІР».

У відповідності до вимог ст.187 ЦПК України при вирішенні питання про можливість відкриття провадження у справі, суд встановлює наявність або відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження тощо.

Згідно із ст.186ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: 1) заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами; 3) у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 4) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим; 5) є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

06.09.2023 Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію у справі № 127/27466/20, провадження № 12-10гс23.

У цій справі перед Великою Палатою постали питання про правову природу відносин, що існують між товариством з обмеженою відповідальністю та його директором, який ініціював своє звільнення з цієї посади, і про те, у який спосіб директор товариства, якого позбавлено можливості звільнитись, може ефективно захистити відповідне право.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023, у якій судами вирішувався спір в аналогічних правовідносинах, загальні збори учасників є вищим органом товариства (частина перша статті 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (надалі в тексті ухвали - Закон № 2275-VIII), до компетенції якого належить, зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства (пункт 7 частини другої статті 30 Закону № 2275-VIII).

Разом з тим Закон № 2275-VIII також передбачає укладення з членом виконавчого органу товариства договору.

Частиною дванадцятою цієї ж статті 39 Закону № 2275-VIII передбачено, що договір, який укладається з членом виконавчого органу товариства, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників.

Аналіз цієї норми в сукупності з положеннями останнього речення частини сьомої статті 39, частини шостої статті 40та частини восьмої статті 42 Закону № 2275-VIII дозволяє дійти висновку про те, що договір, про який ідеться в частині дванадцятій статті 39 цього Закону, є цивільно-правовим або трудовим договором (контрактом).

Таке розуміння узгоджується з подальшими змінами, яких зазнала ця норма. Так, у чинній редакції частина дванадцята статті 39 Закону № 2275-VIII передбачає, що з одноосібним виконавчим органом та кожним членом колегіального виконавчого органу укладається цивільно-правовий або трудовий договір (контракт). Договір (контракт), що укладається з одноосібним виконавчим органом та членом колегіального виконавчого органу, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників (пункти 8.8.8.11 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 127/27466/20).

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та / або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.

Цими висновками Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду про застосування в подібних правовідносинах положень законодавства про працю, зокрема, статті 38 КЗпП України, викладених у постановах від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18, від 17.03.2021 у справі № 761/40378/18 та від 19.01.2022 у справі № 911/719/21, зокрема, в частині тверджень про те, що відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як і будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні, а також про те, що визначальним при вирішенні справ цієї категорії є не перевірка дотримання керівником юридичної особи порядку скликання загальних зборів учасників товариства, а волевиявлення працівника на звільнення з роботи та дотримання ним процедури звільнення, передбаченої частиною першою статті 38 КЗпП України.

Необхідність такого відступу зумовлена тим, що у справах № 761/40378/18, № 758/1861/18 та № 911/719/21 Верховний Суд застосував норми законодавства про працю та поклав їх в основу своїх висновків, зроблених у спорах за позовами директорів, які були обрані рішеннями загальних зборів учасників, за відсутності встановлених судами обставин укладення з ними трудових договорів (контрактів), що суперечить викладеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду.

У вказаній справі №127/27466/20 Велика Палата досліджувала питання про правову природу відносин, що існують між товариством з обмеженою відповідальністю та його директором, який ініціював своє звільнення з цієї посади, і про те, у який спосіб директор товариства, якого позбавлено можливості звільнитись, може ефективно захистити відповідне право.

Верховний Суд звернув увагу, що Конституційний Суд України в абзацах другому та четвертому пункту 3.2 свого Рішення № 1-рп/2010 від 12.01.2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частину першу статті 98 та частину першу статті 99 ЦК України, а також чинні на той час частину першу статті 23, пункт «г» частини п`ятої статті 41, частину першу статті 59 Закону України «Про господарські товариства» і частину п`яту статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

При цьому Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10.09.2019 у справі № 921/36/18 та від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц, де також виснувала, що хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

За наведених обставин, виходячи із суб`єктного складу сторін спору, обраного позивачем способу захисту, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки спір пов`язаний із управлінням юридичною особою та належить до юрисдикції господарського суду, що зумовлює застосування наслідків передбачених п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч.5 ст.186 ЦПК України, позивачу слід роз`яснити його право звернутись з цим позовом до господарського суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.186,259-261, 353,354 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Медія-Простір» про визнання трудових відносин припиненими.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими матеріалами направити позивачу.

Роз`яснити позивачу право звернутись з позовною заявою в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя О.С.Овчиннікова