РІШЕННЯ

Іменем України

21.03.2024 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Мартьянова С.М.

за участю секретаря судового засідання Сеньків А.Т.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Львові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «ЮНЕКС БАНК» звернулось до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначено, що 10.08.2021 року АТ «ЮНЕКС БАНК» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір шляхом підписання останньою Анкети-Заяви №UA2604001.UAH на умовах, що зазначені в ньому та відповідно до публічної пропозиції «ПРАВИЛА (ДОГОВІРНІ УМОВИ) НАДАННЯ СПОЖИВЧИХ КРЕДИТІВ AT «ЮНЕКС БАНК», що оприлюднені на офіційному сайті банку за електронною адресою: www.unexbank.ua. Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 45000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному кредитним договором. Позичальник зобов`язався повертати кредит частинами та сплачувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, щомісячно, шляхом сплати чергових платежів. Відповідач не виконував свої зобов`язання належним чином, станом на 12.07.2023 року заборгованість за кредитним договором складає 75 018,21 грн., що складається з: сума заборгованості за кредитом 45 094,79 грн.; суми заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами та комісіями 29 923,42 грн. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем кредитних зобов`язань позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 75 018,21 грн. та судовий збір.

07.02.2024 року до Франківський районний суд м. Львова від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по суті спору, у яких остання просила у задоволенні позовних вимог АТ «Юнекс Банк» відмовити повністю у зв`язку з їх необґрунтованістю. Так, відповідач вважає, що представником Позивача не було подано належним чином завірених копій документів, що слугували б підставою для ухвалення законного рішення, а самі копії документів поданих позивачем є недопустимими доказами у цивільному процесі та не можуть бути прийнятими судом до уваги при винесенні відповідного судового рішення. Окрім того, ОСОБА_1 заперечує факт укладення кредитного договору, оскільки анкета-заява не містить істотних умов кредитного договору. Відповідача ніхто не ознайомлював із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», в них відсутній підпис Відповідача. Позивачем не надано жодного доказу який би підтверджував факт перерахування та отримання Відповідачем 75018,21 грн. кредитних коштів. Умови і правила надання банківських послуг долучені Позивачем не містять підпису ОСОБА_1 , а тому невідомо чи саме вони були складовою частиною укладеного кредитного договору і чи брала на себе Відповідачка зобов`язання відповідно до цих умов, а отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідач вважає, що Позивачем в порушення ст.81 ЦПК України не надано доказів того, що платіжна банківська карта, була видана Відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк її дії, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. Крім цього, банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що саме Відповідач ОСОБА_1 , а не інша особа, отримувала кошти про які йде мова в позові. Окрім того, на думку відповідача, банк не надав в суд оригінали меморіального ордеру, заяву на видачу готівки чи інші належні документи про отримання коштів позичальником в повній сумі, що свідчить недоведеність розміру кредитної заборгованості, що є підставою відмови в позові.

16.02.2024 на адресу суду надійшли заперечення АТ «Юнекс Банк» на заперечення ОСОБА_1 26.02.2024 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення на заперечення АТ «Юнекс Банк» від 16.02.2024, у яких відповідач повторно вказала, що банк не надав доказів отримання кредиту, не завірив належним чином докази, долучені до позовної заяви, розрахунок заборгованості, наданий банком, є необґрунтований, а також жодного кредитного договору укладено не було, оскільки сторони не обумовили усі істотні умови.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, письмово позовні вимоги підтримав повністю, просив справу розглянути без нього на підставі наявних в справі доказів, погодився на заочний розгляд справи у разі неявки відповідача.

Представник відповідача в судове засідання подала письмову заяву про відтримання письмових пояснень по суті спору, просить відмовити в задоволенні позову.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що 10.08.2021 року відповідач звернулась до АТ «Юнекс Банк» з Анкетою-Заявою № № НОМЕР_1 .UAH про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки.

Відповідач підписанням вказаної Анкети-Заяви підтвердила, що ознайомилась і погодилась з Публічною пропозицією банку на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, з тарифами, умовами та правилами надання банківських послуг, що оприлюднена на офіційному сайті банку.

Відповідно до Анкети-Заяви відповідачу 10.08.2021 року було відкрито поточний рахунок з використанням платіжної картки MasterCard у гривні та встановлено кредитний ліміт у розмірі 45 000 грн., строком на 12 місяців, тобто до 10.08.2022 року.

Згідно з даними Анкети-Заяви за користування кредитними коштами встановлено плату у розмірі фіксованої процентної ставки 42% річних.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини.

Як передбачено ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач станом на 12.07.2023 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 75 018,21 грн., що складається з: сума заборгованості за кредитом 45 094,79 грн.; суми заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами та комісіями 29 923,42 грн..

Як вбачається зі змісту Анкети-заяви та Виписки-повідомлення №5001.UAH, сторони 10.08.2021 уклали Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «Юнекс Банк», строк кредитування в якому встановлено тривалістю у 12 місяців, тобто до 10.08.2022 року.

При цьому надані стороною позивача в якості доказів документи, які утворюють зміст укладеного між сторонами договору, а також підтверджують його подальше виконання, не містять положень та доказів пролонгації строку кредитування за таким кредитним договором у визначеній законом чи договором спосіб та формі. Відомості щодо строку дії виданої відповідачці платіжної картки в матеріалах справи також відсутні.

В той же час, відповідно до змісту розрахунку заборгованості позивачем здійснювалось нарахування процентів за користування кредитом і після 10.08.2022, тобто після закінчення строку кредитування.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, неможливо встановити, який був залишок по нарахованим процентам станом на завершення строку кредитування, тобто 10.08.2022, однак станом на 31.08.2022 такий непогашений залишок по нарахованим процентам становив 546,64 грн.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з позицією, викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі 444/9519/12.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Однак, проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст.625 ЦК України, що має бути обумовлено умовами кредитного договору. Наведена правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012.

Отже, після спливу визначеного договором строку кредитування (10.08.2022) АТ «Юнекс Банк» не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Таким чином, оскільки із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості неможливо встановити заборгованість по процентах станом на 10.08.2022, а лише станом на 31.08.2022 року, і то який становить лише 546,64 грн.

Ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6. ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, скільки саме з нарахованих за період з 01.08.2022 по 31.08.2022 546,64 грн. становив непогашений залишок по нарахованим процентам станом на 10.08.2022, то суд приходить до висновку про відмову від позову в частині стягнення процентів за користування коштами.

Окрім того, нарахування позивачем після 10.08.2022 року процентів за користування кредитом, є неправомірним. Останнє, в свою чергу, унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в частині боргу за процентами за користування кредитом, нарахованими з 11.08.2022 аж до моменту подання позовної заяви у справі.

При цьому, оцінюючи надані стороною позивача докази, суд відзначає, що в обґрунтування заявлених позовних вимог та умов укладеного між сторонами договору позивач посилається та надає суду в якості доказів також і підписану відповідачем копію Паспорту споживчого кредиту, копію не підписаної відповідачем Публічної пропозиції АТ «Юнекс Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Однак, згаданий вище Паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу умов укладеного між сторонами кредитного договору. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що у відповідності до норм Закону України «Про споживче кредитування» (ст.9), Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.ст.11, 15) вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку з надання позичальнику, як споживачу, інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Більш того, в тексті самого паспорту споживчого кредиту вказується, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної у цьому паспорті споживчого кредиту, а отже останній не може підмінювати собою зміст умов кредитного договору, фактично укладеного між сторонами.

Крім того, паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що наведена в ньому інформація зберігає чинність та є актуальною до 10 серпня 2021 року, тобто чинність цих умов тривала протягом 1 дня.

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Даний правовий висновок Верховного Суду знайшов своє закріплення і застосування у судовій практиці суду касаційної інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду від 15.06.2022р. у справі №333/5483/20, від 15.06.2022р. у справі №383/418/20.

Стосовно Публічної пропозиції АТ «Юнекс Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, зокрема, в частині строку дії договору, то суд також позбавлений можливості оцінити її та прийняти до уваги як невід`ємну частину укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такий документ не підписаний відповідачем, як позичальником, а отже в суду немає достатніх підстав вважати, що відповідачка, підписуючи Анкету-заяву та виписку-повідомлення, які і складають зміст укладеного між сторонами Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та містять його вичерпні умови, розуміла саме надану суду стороною позивача означену Публічну пропозицію, ознайомилася та погодилася саме із цим документом, а також, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив саме ті умови, дійсність яких стверджується позивачем. Таким чином, твердження позивача, які ґрунтуються на змісті наданої ним і не підписаної відповідачкою Публічної пропозиції, можуть сприйматись судом лише як припущення, на яких у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення.

Наведені абзацом вище висновки суду, зокрема в частині оцінки в якості доказу наданих стороною позивача не підписаних позичальником документів, повністю узгоджуються із правовими висновками Великої Палати у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц, а також із правовими висновками Верховного Суду у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №704/1023/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №322/1220/16, від 07 серпня 2019 року по справі №182/1806/17, від 27 серпня 2020 року по справі №188/1815/17.

Отже, у даному разі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування.

Щодо стягнення суми заборгованості за кредитом, яка становить 45 094,79 грн., то суд приходить до такого висновку.

Як встановлено судом за період з 11.08.2022 відповідачкою ОСОБА_1 було сплачено процентів за користування кредитом на суму 4 613,97 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем за період з 11.08.2021 по 12.07.2023.

Оскільки Банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом після спливу строку кредитування (починаючи з 11.08.2022), сума сплачених відповідачкою процентів за період з 11.08.2021 по 12.07.2023 у сумі 4 613,97 грн. підлягає зарахуванню до суми заборгованості за тілом кредиту, яку банк просить стягнути з відповідачки.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Натомість матеріали справи не містять доказів, які відповідають наведеним положенням Закону, а Позивач подав документи без дотримання вимог передбачених ст. 95 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 5.26, 5.27 Національного стандарту України «Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації», «Вимоги дооформлювання документів» ДСТУ4163-2003,затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003року №55, передбачено, що на копіях документів мають міститися:відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи. Перелік документів, на які ставлять відбиток печатки, визначає організація на підставі нормативно-правових актів. Його подають в інструкції з діловодства організації. Відбиток печатки ставлять так,щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ. Відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту.

Як вбачається з матеріалів справи поданих Позивачем копій документів, на даних копіях відсутні відбиток печатки, відмітки про засвідчення копії документів, зокрема: "згідно з оригіналом", відсутні назва посади, ініціали, прізвище особи і дата засвідчення копій.

Таким чином, представником позивача не було подано належним чином завірених копій документів, що слугували б підставою для ухвалення законного рішення. Самі копії документів поданих позивачем є недопустимими доказами у цивільному процесі та не можуть бути прийнятими судом до уваги при винесенні відповідного судового рішення.

Відтак, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є обов`язком суду першої інстанції.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

Статтею 76 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 78 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6. ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Відповідно до пунктів 4.1. - 4.2. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2013 року № 254, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи.

Відповідно до пунктів 4.1. - 4.2. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, (далі - Положення 254) в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення 254.

Розділом 4 Положення № 254 визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (абзац другий пункту 4.10. Положення 254).

Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення 254).

Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них (згідно із абзацом першим пункту 5.3. Положення 254).

Для належного підтвердження доказів отримання кредиту, Позивач зобов`язаний був надати в суд оригінали меморіального ордеру, заяву на видачу готівки чи інші належні документи про отримання коштів позичальником в повній сумі, однак такого не було зроблено, що свідчить недоведеність розміру кредитної заборгованості, що є підставою відмови в позові.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/84305090), від 20.11.2019р. по справі №750/8435/16 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/85903354) від 05.02.2020р., по справі №533/384/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/87672412) які є обов`язковими до застосування судами в силу ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів та ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Розрахунок заборгованості не може слугувати доказом, що підтверджує розмір заборгованості оскільки за своєю правовою природою не відповідають вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст. ст. 77, 78 ЦПК України, а також ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Так відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Це напряму узгоджується з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України).

А сам по собі розрахунок заборгованості - це документ, який ґрунтується виключно на припущеннях.

Порядок видачі, приймання та обліку готівкової іноземної валюти регулюється згідно «Інструкції про касові операції в банках України», затвердженої Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003р. та зареєстрованої Міністерством юстиції України 5 вересня 2003 р. за N 768/8089 (була чинною на момент укладення кредитного договору).

Так, пунктом 8 глави 2 розділом III Інструкції, установлено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Таким чином, розрахунок чи виписки, якими обґрунтовується стягнення заборгованості за кредитним договором зазначена інструкція не містить.

Зазначена позиція знайшла своє відображення та обґрунтування у постанові Верховного Суду України по справі 6-20цс12.

Аналогічне посилання міститься і в рішенні від 12.06.2013р., Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа №6-4426Ісв 12).

Таким чином, зазначена Інструкція №337 є спеціальним нормативно-правовим актом, якій застосовується під час вирішення справ, які виникають на підставі договорів банківського вкладу, кредиту тощо.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», а саме п. 11, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження заборгованості Позивач надав суду розрахунок заборгованості, який не є належним доказом наявності заборгованості, а тому не може братися судом до уваги.

Європейський суд з прав людини у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги, а тому правові підстави для про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, а також те, що позивачеві було відмовлено у задоволенні його позовних вимог, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін та учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство «ЮНЕКС БАНК», , індекс 03040, м. Київ, вул. Васильківського,14

Відповідач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Суддя Мартьянова С.М.