КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2786/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особи: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Київська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 18 січня 2023 року,

встановив:

у жовтні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона є наймачем квартири, а відповідачі зареєстровані в квартирі, однак фактично в ній не проживають понад 6 місяців.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18 січня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновку суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 разом з іншими членами своєї сім`ї з 1990 року. В квартирі зареєстровані її дочка - ОСОБА_6 та онуки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак вони в квартирі не проживають понад 6 місяців без поважних причин.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18 січня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту відсутності відповідачів у спірному жилому приміщенні без поважних причин.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався в рішенні на положення ст. 47 Конституції України, ст. 64, 71, 72 ЖК України.

В ст. 47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як видно з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва від 28.05.1990 №345 було дозволено ЖЕК змінити договір найму квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 та укласти договір з ОСОБА_1 , склад сім`ї якої: вона, дочка ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_9 , брат ОСОБА_10 .

З наданих до позовної заяви квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг видно, що в квартирі проживає 7 осіб. Позивач ОСОБА_11 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснила, що в квартирі проживає дочка ОСОБА_8 , яка не зареєстрована, та двоє онуків, які є дітьми дочки ОСОБА_6 . При цьому позивач стверджує, що не знає місця проживання та засобів зв`язку дочки та онуків. Також позивач не зазначила в позовній заяві інших осіб, які проживають та зареєстровані у спірній квартирі та їх ставлення до заявленого нею позову, не залучила їх до участі в справі.

Всі доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, є аналогічним доводам, викладеним в позовній заяві, були предметом перевірки при розгляді справи та отримали належну правову оцінку судом першої інстанції.

Посилання апелянта на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року (справа №755/1139/18) відповідно до якого на позивача покладається обов`язок доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні, а на відповідача покладається обов`язок із доведення поважності відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк, не спростовує висновок суду першої інстанції, оскільки позивач відмовилась вказати місце проживання відповідачів.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку показам свідків, які були допитані за клопотанням представника позивача - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , іншим наданим до справи доказам.

Також судом першої інстанції було правильно взято до уваги ту обставину, що відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер. Можливість виїзду відповідачів за межі України впливає на об`єктивність та повноту з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції правильно застосував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа №344/19735/19), від 30 листопада 2022 року (755/1139/18).

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді