Справа № 936/1022/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Гусоньки З.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 26 травня 2023 року (у складі судді Пелих О.О.) за позовом фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична-особа підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у жовтні 2022 р.

Після уточнення позовних вимог у лютому 2023 р. (т.1 а.с.140-141) просив стягнути з відповідача на свою користь 353 314,49 грн., яка складається із: 220 000 грн. - основний борг із орендної плати, 81 944,74 грн. - пеня, 36 540 грн. - інфляційні втрати та 6 423,80 грн. - 3 відсотки річних.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 01 травня 2021 р. між сторонами було укладено договір оренди № 1. За умовами цього договору позивач зобов`язався передати, а відповідач прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 200 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 2.1. договору, передачу-приймання об`єкта оренди в користування належало провести впродовж двох днів з моменту укладення договору. Зазначає, що на виконання умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв об`єкт в оренду 01 травня 2021 р., що підтверджується актом приймання-передачі від указаної дати. Також, розділом 3 договору «Орендна плата» встановлено щомісячний розмір орендної плати - 10 000 грн., виходячи з розрахунку 50 грн. за 1 кв. м і загальної площі об`єкта оренди - 200 кв. м. Відповідно до умов договору орендну плату належало проводити не пізніше 10-го числа поточного місяця оренди шляхом банківського переказу або готівкою. Всупереч умовам договору й нормам законодавства відповідач за період із моменту укладення договору й по теперішній час не сплатив позивачу орендну плату навіть частково. У подальшому, з метою добровільного врегулювання спору 30 серпня 2022 р. позивач направив на адресу відповідача лист-нагадування із пропозицією оплатити заборгованість із орендної плати та нараховану пеню за порушення умов договору. Дане нагадування відповідач проігнорував як і надіслане йому 07 вересня 2022 р. повторне нагадування, у зв`язку з чим способи позасудового врегулювання спору позивачем були вичерпані. Із огляду на це у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за договором оренди № 1 від 01.05.2021 р. за період із 01 травня 2021 р. по 30 вересня 2022 р. Також, на підставі положень договору оренди (Розділ 6) позивач має право на одержання від відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день не оплати за період із 01 травня 2021 р. по 30 вересня 2022 р., а також у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання згідно з положення ст. 625 ЦК України - інфляційні втрати та 3% річних від суми простроченого зобов`язання за вказаний період.

Рішенням Воловецького районного суду від 26 травня 2023 р. позов задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди № 1 від 01 травня 2021 р. у розмірі 344 906, 57 грн., які складаються із: основного боргу з орендної плати в розмірі 220 000 грн., пені в розмірі 81 942,77 грн., інфляційних втрат в розмірі 36540 грн. і трьох процентів річних у розмірі 6423,80 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору в розмірі 3449,98 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав у позивача укладати договір оренди № 1 від 01 травня 2021 р.;

-позивач у підтвердження своїх позовних вимог не надав оригінали договору оренди № 1 від 01 травня 2021 р. і акту прийому-передачі від 01 травня 2021 р.;

-долучена копія договору оренди не може бути доказом укладення правочину, оскільки не підтверджує волевиявлення учасників правочину з конкретно визначеними умовами та досягнення сторонами згоди в належній формі всіх істотних умов договору;

-позивачем не доведено належними та допустимими доказами викрадення у нього оригіналів договору оренди № 1 від 01 травня 2021 р. і акту прийому-передачі від 01 травня 2021 р.;

-висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем використовувалося приміщення як «орендарем», нічим не підтверджується і не відповідає дійсності.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції і безпідставності доводів апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 , виходячи із його тверджень в судовому засіданні, продовжує користуватися нежитловим приміщенням загальною площею 200 кв. м, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджує і позивач. Наведене свідчить про волевиявлення відповідача з приводу виникнення договірних відносин між сторонами щодо користування нежитловим приміщенням. Доказів того, що приміщення за вказаною адресою ОСОБА_1 не орендував, а тільки зберігав та зберігає на даний час у ньому швейне обладнання з дозволу позивача, як він про це зазначає, останній не надав. Навпаки, оскільки відповідач здійснював господарську діяльність, а саме шиття товарів на продаж у вказаному нежитловому приміщенні, зазначені дії свідчать про те, що відповідачем указане приміщення використовувалось як орендарем.

Отже, наявність договору оренди приміщення від 01.05.2021 р. та акту його прийому-передачі, укладеного між сторонами, відсутність зворотної передачі акту-прийому приміщення після закінчення двох років (договір укладено до 01.05.2023 р. включно), інші докази у їх сукупності свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору оренди № 1 від 01.05.2021 р.

Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності на підтвердження указаних ним обставин, суд приходить до висновку про те, що дійсно 01.05.2021 р. між позивачем і відповідачем був укладений договір оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідач використовував дане приміщення відповідно до умов договору та надалі продовжує його використовувати.

Відповідач зобов`язаний був сплатити на користь позивача перший орендний платіж до 10 травня 2021 р. і в подальшому щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати місячну орендну плату.

Однак, відповідач у порушення вимог договору свої зобов`язання у частині сплати позивачу орендної плати не виконував, у зв`язку з цим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з орендної плати за договором оренди № 1 за період із травня 2021 р. по березень 2023 р., яка становить 220 000 грн. - 22 м. х 10 000 грн.

Умовами договору оренди передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання орендарем своїх зобов`язань за договором по сплаті орендної плати у вигляді пені.

Згідно з розрахунком пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період із травня 2021 р. по березень 2023 р. розмір пені, як зазначено позивачем, складає 81 944,74 грн. Однак, судом при перевірці розрахунку встановлено невідповідність заявленого позивачем до стягнення розміру пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сумі 81 944,74 грн. із розрахунком, який при підрахунку дорівнює 81942,77 грн., що є арифметичною помилкою позивача. Таким чином, вірним є розмір пені - 81942,77 грн.

Крім того, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

При цьому суд установив, що 01 травня 2021 р. між сторонами було укладено договір оренди № 1. За умовами цього договору позивач зобов`язався передати, а відповідач прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 200 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 2.1. договору, передачу-приймання об`єкта оренди в користування належало провести впродовж двох днів з моменту укладення цього договору. Вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами акту прийому-передачі, який складає орендодавець.

Розділом 3 договору «Орендна плата» встановлено щомісячний розмір орендної плати - 10 000 грн., виходячи з розрахунку 50 грн. за 1 кв. м і загальної площі об`єкта оренди - 200 кв. м. Відповідно до умов договору (Розділ 3) оплату орендної плати належало проводити не пізніше 10-го числа поточного місяця оренди шляхом банківського переказу або готівкою.

Відповідно до п. 7 договору оренди № 1 даний договір діє із дня його підписання до 01.05.2023 р.

На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар прийняв об`єкт в оренду 01 травня 2021 р., що підтверджується актом приймання-передачі від вказаної дати.

Зокрема, 01.05.2021 р. сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення до договору оренди №1 від 01.05.2021 р., згідно з яким орендодавець ОСОБА_2 передає у строкове платне користування, а орендар ОСОБА_1 приймає нежитлові приміщення, а саме: літній зал готельного комплексу «Стрілець» склад магазину, горище магазину, загальною площею 200,00 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки) № 323603527 від 21.02.2023 р. будівля, готельний комплекс (загальною площею 1210 кв. м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності ОСОБА_4 .

Згідно з копією договору оренди приміщень від 10.02.2016 р., укладеного між ФОП ОСОБА_4 (орендодавець), діючий на підставі виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 20.03.2013 р. № 2 032843, та ОСОБА_2 (орендар), діючий на підставі виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 18.01.2016 р. № 2 040895, орендодавець передає в безкоштовну оренду орендарю приміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1210 кв. м для надання готельних послуг, строк оренди встановлюється із 01.02.2016 р. до 31.12.2018 р. Відповідно до доповнень № 1 до договору оренди приміщень від 10.02.2016 р. внесено зміни до п.1.2. договору та встановлено строк оренди з 01.05.2019 р. до 01.01.2020 р. У подальшому доповненням до договору оренди приміщень від 10.02.2016 р. внесено зміни до п.1.2. Договору, строк оренди встановлено із 01.01.2020 р. до 01.01.2024 р.

Додатковою угодою до договору оренди приміщень від 10.02.2016 р., укладеною між ОСОБА_4 (орендодавець) і ОСОБА_2 (орендар) 15.11.2020 р., розділ 2 договору «Обов`язки сторін» доповнено пунктом 2.5. такого змісту: «Орендар вправі здавати орендоване майно або його частину (за власним розсудом) в оренду (суборенду/піднайом) без отримання додаткової згоди й повідомлення Орендодавця».

Як убачається із копії договору оренди № 1 від 01 травня 2021 р., укладеного між сторонами, 28 вересня 2022 р. державним нотаріусом Воловецької державної контори Дідренцел В.Т. засвідчено вірність цієї копії з оригіналу документу, в останньому підчисток, дописок, закреслених слів, незастережних виправлень або інших особливостей не виявлено.

Однак, 16 лютого 2024 р. до Закарпатського апеляційного суду від сторони відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, до якого додано копію рішення Воловецького районного суду від 06.11.2023 р. у справі № 936/989/23, відповідно до якого позов ОСОБА_1 до державного нотаріуса Воловецького нотаріального округу Закарпатської області Дідренцел В.Т., третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 , про визнання незаконними дій державного нотаріуса задоволено.

Визнано незаконними дії державного нотаріуса Воловецького нотаріального округу Закарпатської області Дідренцел В.Т. у здійсненні нотаріальної дії, а саме: засвідчення вірності копії договору оренди № 1 від 01.05.2021 та договору застави транспортного засобу № 1 від 01.05.2021 р., про що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Воловецької державної нотаріальної контори 28.09.2022 р. за номером 2-774 та 2-775 зареєстрована відповідна дія.

Однак, колегія суддів позбавлена можливості належним чином оцінити цей доказ у сукупності з іншими, оскільки це рішення не було предметом дослідження судом першої інстанції як таке, що ухвалене пізніше від оскаржуваного судового рішення.

Із листа Воловецької державної нотаріальної контори від 31.03.2023 р. за № 70/01-16 вбачається, що до Воловецької державної нотаріальної контори 28.09.2022 р. звернувся гр. ОСОБА_2 за вчиненням нотаріальної дії - засвідчення копії договору оренди № 1 від 01.05.2021 р.; в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Воловецької державної нотаріальної контори 28.09.2022 р. за номером 2-774 зареєстрована нотаріальна дія, а саме засвідчено вірність копії вищевказаного договору оренди № 1 від 01.05.2021 р.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно - правові.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України в редакції станом на момент укладення Договору).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини перша, п`ята статті 762 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частини перша, друга статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 (провадження № 12-37гс18) зазначено, що «відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) вказано, що «оскільки статтею 530 ЦК України не передбачено, у який спосіб та в якій формі повинна бути заявлена вимога кредитора до боржника, отже, звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні частини другої статті 530 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту». Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідач жодних дій щодо повернення грошових коштів з моменту їх отримання до моменту звернення позивача з цим позовом до суду не вчиняла. За таких обставин, станом на момент звернення позивача із цим позовом до суду першої інстанції (05 травня 2011 року) про повернення грошових коштів за розписками від 23 серпня 2008 року та 18 серпня 2009 року (на суму 50 000,00 дол. США) строк позовної давності в цьому випадку не сплив, а лише розпочався, але жодних дій, зокрема, протягом розгляду справи щодо повернення коштів відповідач не здійснила, що стало підставою для задоволення позовних вимог у цій частині. Вказані обставини у цій частині правильно встановлені судом апеляційної інстанції. Схожі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц (провадження № 61?26336св18), 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18 (провадження № 61-14761св19), 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17 (провадження № 61-14057св21), 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18 (провадження № 61-9353св21) та інших».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

В основному доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач у підтвердження своїх позовних вимог не надав оригінали договору оренди № 1 від 01 травня 2021 р. і акту прийому-передачі від 01 травня 2021 р.; долучена копія договору оренди не може бути доказом укладення правочину, а саме не підтверджує волевиявлення учасників правочину з конкретно визначеними умовами та досягнення сторонами згоди в належній формі всіх істотних умов договору, тобто до відсутності між сторонами договірних правовідносин стосовно оренди нежитлового приміщення, однак такі доводи в контексті спірних правовідносин не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правової позиції позивача. Відповідач пред`являв зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору оренди № 1 від 01 травня 2021 р. і договір застави від 01 травня 2021 р. (т.1 а.с.29-31), однак ухвалою Воловецького районного суду від 21 лютого 2023 р. (т.1 а.с.137) зустрічну позовну заяву повернуто відповідачу.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Воловецького районного суду від 26 травня 2023 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 18 березня 2024 р.

Судді: