Справа № 569/1584/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О.В.,

за участі секретаря судового засідання Янка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до АТ "ВТБ Банк",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Відділ ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

про звільнення майна з-під арешту

учасники справи в судове засідання не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області суду з позовом до АТ "ВТБ Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Відділ ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просить суд зняти арешт з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного постановою відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () про арешт майна боржника, ВП 42212186 від 26.02.2014.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він є спадкоємцем 1/6 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Під час звернення до нотаріуса за отриманням усної консультації щодо порядку відчуження на користь іншої особи належної йому частки квартири, йому стало відомо, що на цю частку накладено арешт в межах виконавчого провадження № 42212186. Зважаючи на таке, 14.11.2023 року він звернувся у відділ ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про ознайомлення з матеріалами вищевказаного виконавчого провадження, на яку отримав відповідь, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 42212186 з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області №569/14784/13-ц від 24.01.2014 року про стягнення з нього на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості по Кредитному договору R9B від 22.10.2012 року в сумі 77 536,35 грн. та відшкодування судових витрат в сумі 775,36 грн., по якому 26.02.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 24.03.2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчих дій). Одночасно повідомлено, що надати для ознайомлення матеріали виконавчого провадження №42212186 Відділ не має можливості, оскільки вони знищені за закінченням терміну зберігання. 28.12.2023 року він звернувся із заявою у відділ ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту, накладеного в межах вищевказаного виконавчого провадження. 11.01.2024 року отримав відповідь відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відмову у знятті арешту через відсутність на те правових підстав.

Ухвалою суду від 02.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.

01.03.2024 представником третьої особи подано клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Крім того, 04.03.2024 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Позивач є спадкоємцем 1/6 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Під час звернення до нотаріуса за отриманням усної консультації щодо порядку відчуження на користь іншої особи належної йому частки квартири, позивачу стало відомо, що на цю частку накладено арешт в межах виконавчого провадження № 42212186.

Згідно інформації відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 42212186 з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області №569/14784/13-ц від 24.01.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості по Кредитному договору R9B від 22.10.2012 року в сумі 77 536,35 грн. та відшкодування судових витрат в сумі 775,36 грн., по якому 26.02.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

24.03.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчих дій).

Згідно листа Відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 05.12.2023 №296448, надати для ознайомлення позивачу матеріали виконавчого провадження №42212186 відділ не має можливості, оскільки вони знищені за закінченням терміну зберігання.

28.12.2023 позивач звернувся із заявою у відділ ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту, накладеного в межах вищевказаного виконавчого провадження. 11.01.2024 року отримав відповідь відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відмову у знятті арешту через відсутність на те правових підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Разом з тим, суд враховує, що застосування державним виконавцем наданого йому широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до його обов`язку, визначеного статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України),а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній ситуації суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) про те, що орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до АТ "ВТБ Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Відділ ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту- задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного постановою відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () про арешт майна боржника, ВП 42212186 від 26.02.2014.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: АТ "ВТБ Банк" (м.Київ, булв.Т.Шевченка, 8/26, );

третя особа: Відділ ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції: (вул. Замкова, буд. 22А, ).

Повне судове рішення складене та підписане 06.03.2024.

Суддя Левчук О.В.