Дата документу 05.03.2024 Справа № 334/6336/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/449/24 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Є.У.№ 334/6336/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Універсал Банк», Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Запорізької міської ради, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коваленко Вікторія Вікторівна, приватний виконавець Котула Артем Михайлович про скасування розпорядження, визнання права власності в порядку спадкування та виключення майна з акту-опису арешту майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3389 від 24 грудня 2002 року щодо оформлення права власності на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на кімнату площею 10.8 м.кв. та 1/2 частку підсобних приміщень: коридору № 1 площею 9.7 м. кв., кухні № 2 площею 8.7 м. кв., ванни № 5 площею 2.9 м. кв., туалету № 6 площею 1.3 м. кв. в квартирі АДРЕСА_1 , що становить 7/20 часток, виключення з акту опису майна та зняття арешту.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які перебуваючи у шлюбі, придбали у спільну сумісну власність спірне житлове приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16 вересня 1993 року шлюб було розірвано, рішенням цього ж суду від 07 квітня 1994 року в порядку поділу майна за ОСОБА_3 визнано право власності 7/20 часток в зазначеній квартирі, за ОСОБА_2 визнано право власності на іншу частку квартири.

24 грудня 2002 року на підставі розпорядження голови Ленінської районної адміністрації на квартиру АДРЕСА_1 , видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 .

У 2008 році відповідачка ОСОБА_2 уклала іпотечний договір, предметом якого є спірна квартира, та виступила поручителем по кредиту.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 26 листопада 2010 року у справі № 2-192/2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

15 серпня 2018 року ОСОБА_3 складено заповіт, яким він заповів позивачці все належне йому майно. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Вважає, що розпорядження голови Ленінської районної адміністрації від 24 грудня 2002 року порушує її права як спадкоємця померлого ОСОБА_3 , адже воно прийнято без урахування рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 квітня 1994 року, яким за спадкодавцем визнано право власності на 7/20 часток квартири.

Посилаючись на вказані обставини, просила про задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що хоча спадкодавець ОСОБА_3 і не оформив право власності на спірну частку квартири, квартира залишилася у спільної сумісної власності з відповідачкою ОСОБА_2 , що підтверджується і рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 07 квітня 1994 року. Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним доказам та доводам позиваки, тому прийшов до помилкових висновків, які суперечать нормам матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявним матеріалами справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони відповідачі і їх представники не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів і їх представників.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 , яка підтримала свою скаргу і просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що 7/20 часток спірної квартири не увійшли до складу спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , який за життя не вжив заходів до виконання судового рішення про визнання за ним права власності на частку у спільному майні подружжя, не оспорив ні свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_2 на всю квартиру, ні договір іпотеки як такий, що укладено без його згоди як співвласника іпотечного майна. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення спірної квартири з-під арешту.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляд на таке.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 квітня 1994 року (а.с. 24) в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 визнано право власності на 7/20 часток квартири АДРЕСА_1 , інші 13/20 часток залишено у власності ОСОБА_2 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці між розміром його частки у паєнакопиченні і вартістю приміщень, що виділяються йому у власність у сумі 2092 крб.

У примусовому порядку рішення суду не виконано, ОСОБА_3 своє право власності на виділене йому майно не зареєстрував.

24 грудня 2002 року на підставі розпорядження №3389 голови Ленінської районної адміністрації (а.с. 26) на вищевказану квартиру видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 27) та здійснено державну реєстрацію права власності (а.с. 28).

На підставі іпотечного договору №І-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року (а.с. 33) вказана квартира передана відповідачкою ОСОБА_2 в іпотеку на забезпечення виконання перед ВАТ «ВТБ Банк» зобов`язань, які виникли у ОСОБА_4 на підставі кредитного договору №К-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року.

Рішенням Ленінського районного суду від 26 листопада 2010 року у справі №2-192/2010 в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором звернуто стягнення на спірну квартиру.

У травні 2011 року ОСОБА_3 звертався до Ленінського районного суду міста Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсним свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 20 січня 2003 року; зобов`язання Орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації скасувати реєстраційний напис на Свідоцтві на право власності серії НОМЕР_1 , що видане 20 січня 2003 року, за яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання недійсним іпотечного договору №І-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2011 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду у зв`язку з підстав повторної неявки позивача у судове засідання (а.с. 93).

15 серпня 2018 року ОСОБА_3 складено заповіт (а.с. 29), яким все належне йому майно він заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с. 30).

На час відкриття спадщини право власності ОСОБА_3 на спірне майно на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 квітня 1994 року так і не було зареєстровано.

На час виникнення спірних правовідносин відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 26 листопада 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 . Приватним виконавцем накладено арешт на квартиру та складено акт її опису.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 липня 2004 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону (в редакції від 01.07.2004 року) права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 27 лютого 1995 року № 150 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» були прийняті Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об`єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1 зазначених Правил оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності, у тому числі, членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Як встановлено судом, спадкодавець ОСОБА_3 у період з квітня 1994 року дати ухвалення рішення суду про поділ майна подружжя по грудень 2002 року дати видачі розпорядження про оформлення права приватної власності за відповідачкою ОСОБА_2 не вчинив жодної юридично значущої дії для реєстрації свого права приватної власності на частку у квартирі.

В подальшому, спадкодавець ОСОБА_3 ініціював спір щодо скасування розпорядження Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3389 від 24 грудня 2002 року щодо оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , однак через його процесуальну поведінку неявку у судові засідання позов залишено без розгляду на підставі ухвали суду від 16 листопада 2011 позов ОСОБА_3 залишено без розгляду. В апеляційному порядку судова ухвала ОСОБА_3 не оскаржувала ся.

Отже, будучі достеменно обізнаним про порушення свого права як мінімум з 23 травня 2011 року дати подання позову ОСОБА_3 не вчиняв юридично значущих дій для відновлення свого порушеного права та оформлення свого права власності на присуджене йому майно.

Установивши, що спадкодавець за життя не зареєстрував своє право власності на 7/20 часток спірної квартири, не оспорив в установленому законом порядку свідоцтво про право власності, видане на ОСОБА_2 на всю квартиру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що присуджена спадкодавцю частка у спільному майні подружжя не увійшла до складу спадкового майна.

Виходячи з принципу розумності, який передбачає добросовісність зовнішнього прояву поведінки учасника цивільних відносин з точки зору правомірності, обґрунтованості, доцільності такої поведінки, а також можливості передбачення таким учасником обставин, які можуть вплинути на його права та обов`язки інших учасників цивільних відносин, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги визнання відповідачкою ОСОБА_2 позовних вимог.

При цьому суд урахував, що квартира з 2008 року перебуває в іпотеці, судовим рішенням ще у 2011 році на неї звернуто стягнення і кредитор вчиняє дії щодо її примусової реалізації.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Вирішуючи вимоги позову про визнання недійсним свідоцтва про права власності і перегляд процедури видачі розпорядження районної адміністрації про оформлення права приватної власності за відсутності усіх документів, які було покладено в його основу та після смерті особи, права якої ймовірно були порушені, і яка самостійно не виявила бажання здійснити захист свого порушеного права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий перегляд через 20 років після його видачі та за наявності іпотечного договору від 2008 року та судового рішення від 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки очевидно суперечитиме принципу «належного урядування».

Факт звернення у травні 2011 року спадкодавця ОСОБА_3 до суду з відповідним позовом, залишення цього позову у листопаді 2011 року без розгляду з підстав повторної неявки позивача у судове засідання свідчить про обізнаність батька позивачки про порушення його прав і його небажання реалізовувати своє право на судовий захист.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22. Верховний суд зазначав, якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи (або її правонаступника) згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи (або спадкодавця) і має призводити до припинення зазначеного права.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм Сімейного та Спадкового законодавства є неспроможними .

Отже, аналіз викладеного вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, тому у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України його необхідно залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 06 березня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка

А.В. Дашковська