ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 травня 2024 року

м. Харків

справа № 953/14779/21

провадження № 22-ц/818/863/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.

суддів:, Тичкової О.Ю., Бурлака І.В.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року, постановлене суддею Лисиченко С.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Міжнародна страхова компанія», в якому просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи в розмірі 100 000 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.01.2020 закрито кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 135 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишені без розгляду із роз`ясненням позивачам права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Вказав, що 07.04.2021 , батько померлого - ОСОБА_1 звернувся до відповідача, як страховика цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 , із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю ОСОБА_5 , який загинув внаслідок наїзду на нього 03.12.2013 автомобіля «Шкода Октавія», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 . Листом від 12.04.2021 відповідачем відмовлено позивачу у відшкодуванні шкоди життю та здоров`ю, що спричинило смерть його сину у зв`язку із пропуском строку звернення до страховика із заявою, передбаченого підпунктом 37 пункту 37.1 статті Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вважає, що глава 19 ЦК України імперативно регулює правовідносини в області позовної давності, і, відповідно до частини 2 статті 265 ЦК України, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов залишений без розгляду не зараховується до позовної давності. Законодавство про страхування, на яке посилається відповідач, не є спеціальним по відношенню до ЦК України, а тому не є пріоритетним для застосування в даних правовідносинах. З огляду на зазначене відповідач незаконно відмовив позивачу у виплаті страхової суми.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», третя особа: ОСОБА_6 , про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що листом від 12.04.2021 відповідачем відмовлено позивачу у відшкодуванні шкоди життю та здоров`ю, що спричинило смерть його сину у зв`язку із пропуском строку звернення до страховика із заявою, передбаченого підпунктом 37 пункту 37.1 статті Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вважає, що глава 19 ЦК України імперативно регулює правовідносини в області позовної давності, і, відповідно до частини 2 статті 265 ЦК України, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов залишений без розгляду не зараховується до позовної давності. Вказує, що порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров*ю потерпілого, визначено у статті 27 ЗУ «Про обов*язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто провадиться в порядку ст. 1200 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 цієї статті з позовом звернувся батько загиблого, який досяг пенсійного віку, батькові більше 80 років.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним задовольнити її частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день смерть сина, досяг пенсійного віку. Разом з цим, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що позивач перебував на утриманні померлого сина ОСОБА_5 та останній отримував доходи, які б надавали йому можливість утримувати позивача, матеріали справи не містять. Також, матеріали справи не містять докази про те, що позивач потребував такої допомоги та мав на день смерті його сина право на одержання від нього утримання. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу померлого ОСОБА_5 .

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 приблизно о 05-00 годині, керуючи автомобілем «Шкода Октавія», р.н. НОМЕР_1 , та рухаючись зі сторони вул.Академіка Павлова по вул.Блюхера в бік вул.Академіка Барабашова у м.Харкові, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїжджу частину зліва направо, по ходу руху автомобіля. Після наїзду, водій ОСОБА_6 , суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_5 в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людям, що перебувають у небезпечному для життя стані, та маючи можливість надати таку допомогу, зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, свідомо залишив потерпілого ОСОБА_5 в небезпечному для життя становище. Причиною смерті потерпілого ОСОБА_5 стала тупа травма голови і грудної клітини з переломом ребер, кісток черепа, розвитком шоку.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 19.08.2019 у справі № 640/19204/14-к н/п 1-кп/640/229/19, яка набрала законної, ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 135 КК України на підставі статті 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідувань за №0001320 від 03.12.2013 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 135 КК України - закрито на підставі частини 2 статті 284 КПК України. Цивільний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до ОСОБА_6 - залишено без розгляду.

На час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника автомобіля «Шкода Октавія», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у ТОВ « Міжнародна страхова компанія» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0016561 від 12.06.2013.

За цим полісом ліміт відповідальності страховика за завдану шкоду життю та здоров`ю на одного потерпілого становить 100 000,00 грн., а за шкоду, заподіяну майну- 50 000,00 грн. Розмір франшизи- 1000,00 грн.

Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Відповідно до даних свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 , видане 18.10.2021 Малоданилівською селищною радою Харківського району Харківської області, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Листом вих. №2195 від 12.04.2021 ТОВ « Міжнародна страхова компанія», за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.04.2021 було відмовлено останньому у виплаті страхового відшкодування за шкоду життю ОСОБА_5 , у зв`язку із пропуском на звернення з відповідною заявою, передбачених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу отримання позивачем страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та неможливості врегулювання цього спору в позасудовому порядку.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 13ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою устатті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положення цієї статті кореспондується з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У Сімейному Кодексі України, а саме частиною 1 статті 202, передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

З огляду на зазначене вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:

1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

2) непрацездатність матері, батька;

3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Разом з тим, пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви.

Згідно з пунктом 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви додаються: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Як вбачається з доданих до матеріалів справи письмових доказів, що страховику не було подано документи, які підтверджують перебування позивача на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, доходи позивача, розмір пенсії як утриманця внаслідок втрати годувальника.

Крім того, відповідно до пункту 37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц, строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19).

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), колегія суддів, з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що трирічний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого трирічного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи у серпні 2021 року, тобто з пропуском встановленого пунктом 37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» трирічного строку для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. При цьому у 2019 році у рамках розгляду кримінальної справи ОСОБА_1 пред`являв цивільний позов лише до ОСОБА_2 .

За таких обставин, ОСОБА_1 пропустив строк звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, що згідно із пунктом 37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 760/12308/15-ц від 11.12.2019 року.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,4, 12, 13, 81, 258-259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2023 року в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 змінити, мотивувальну частину рішення викласти в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 03 травня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

І.В. Бурлака