Справа № 712/1547/23
провадження № 2/694/57/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

23.02.2024 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Сакун Д.І.,

за участі секретаря судового засідання Литвин Н.М.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відомий, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , адреса: АДРЕСА_4 , тел. НОМЕР_3 ) про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та спростування такої інформації,

в с т а н о в и л а:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, просить визнати поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 іформацію в зверненні № 48965гл на «Гарячу лінію» МВС України відносн нього, ОСОБА_1 , недостовірною та такою, що принижує його гідність, честь та ділову репутацію. Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_3 в зверненні № 48965гл на «Гарячу лінію» МВС України, відносно нього, ОСОБА_1 , у такий же спосіб у який вона була поширена, а саме шляхом відповідного звернення на «Гарячу лінію» МВС України. Стягнути на його користь з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі - 10 000,00 грн. Судові витрати стягнути з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, ОСОБА_1 (далі - Позивач) працює на посаді головного спеціаліста з питань запобігання корупції регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) (далі - Сервісний центр). Одночасно, він являється головою ліквідаційної комісії РСЦ МВС в

Черкаській області. 02 вересня 2022 року близько 16 год. 25 хв. до нього, як до голови ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Черкаській області звернулась громадянка

ОСОБА_2 (далі - Відповідач), представившись адвокатом, з вимогою прийняти у неї заяви від імені її довірительки, працівниці РСЦ МВС в Черкаській області, яка перебувала у декретній відпустці, ОСОБА_3 про припинення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та про звільнення з роботи за угодою сторін. Однак жодних належних документів на представництво, як то договір про надання правової допомоги, чи ордер, на його, вимогу Відповідач не надала. Відповідно, він запропонував останній повернутись в наступний робочий день з документами на представництво, або щоб ОСОБА_3 подала вищевказані заяви особисто, і не йому, а безпосередньо через канцелярію ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Черкаській області.

Відповідач же в свою чергу була дуже обурена його об`єктивною відмовою прийняти в неї документи, почала безпідставну сварку та погрози в мій бік. Учасниками даної події були також його колеги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до яких спершу і звернулась Відповідач з аналогічного питання. До того ж, ОСОБА_5 повідомила про те, що заяви Відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме КЗпП України та Закону України «Про державну службу», що вона також пояснила і Відповідачу.

Однак, пізніше йому стало відомо про те, що 05.09.2022 року, Відповідач таки подала вищевказані документи через канцелярію, надавши підтвердження своїх повноважень, як представника ОСОБА_3 та привівши їх у відповідність до чинного законодавства. Врешті виявилось, що 02.09.2022 року на Гарячу лінію МВС України надійшло звернення Відповідача, зареєстроване в системі за № 48965гл. У даному зверненні ОСОБА_6 повідомила про те, що: «... ОСОБА_1 з`явився до свого кабінету в нетверезому стані (відчувався запах алкоголю), вів себе неадекватно та відмовився прийняти у мене заяви від імені довіреної особи». Відповідач просила провести перевірку вказаної нею інформації та за її результатами притягти його до відповідальності. 05.09.2022 року дане звернення було скероване Департаментом документообігу та контролю МВС України на виконання та подальшого розгляду до Головного сервісного центру МВС України. 13.09.2022 року листом ГСЦ МВС № 31/8166-6853-2022 від 13.09.2022 року було направлено звернення Відповідача до Сервісного центру для перевірки та з проханням поінформувати і ГСЦ і ОСОБА_6 про відповідний результат розгляду. Заступником начальника Сервісного центру Надгребельним Леонідом Анатолійовичем було організовано розгляд звернення Відповідача та всебічну перевірку викладених нею фактів, опитування, як його, так і його колег.

За результатами вищевказаної перевірки, 30.09.2022 року було складено висновок, затверджений начальником РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) Володимиром Андрущенко, в якому встановлено, що викладені в заяві ОСОБА_6 факти не знайшли свого підтвердження, як і відсутні докази неналежної професійної поведінки ОСОБА_1 . Про результати перевірки ОСОБА_6 була повідомлена листом № 31/23- 1348 від 03.10.2022 року за підписом начальника РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області Андрущенко В. Тобто, такими неправдивими висловлюваннями Відповідача було принижено його честь, гідність та ділову репутацію. Його було прямо звинувачено у перебуванні на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння (хоча він вже близько року взагалі не вживає алкоголь), неадекватній та неналежній професійній поведінці.

Що ж стосується завданою моральної шкоди, позивач обґрунтовує її тим, що через поширене звернення Відповідачем на Гарячу лінію МВС відносно нього, яке містило негативну та недостовірну інформацію, а саме щодо перебування його на робочому місці в нетверезому стані та його неадекватну та непрофесійну поведінку йому було заподіяно сильних моральних страждань. Його моральні страждання виявились у душевних хвилюваннях, постійному напруженому психологічному стані, протягом тривалої перевірки, яка проводилась на роботі, витребуванні у нього пояснень та необхідності спростувати негативну та неправдиву інформації щодо його особи. Він перебував у постійному стресі, через те, що така інформація могла покласти тінь на його ділову репутацію серед його колег, як підпорядкованих йому, так і його керівництва. До того ж, як вже ним зазначалось, у зв`язку із підвищенням артеріального тиску, через сильні душевні хвилювання, в нього розвилась початкова катаракта правового ока, відтак він повинен був зазнати оперативного втручання та пройти період лікування та реабілітації, і все це через винні дії Відповідача. Всі вищевикладені обставини, безумовно підтверджують його право на відшкодування з Відповідача моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі - 10000,00 (десять тисяч) грн.., враховуючи негативні наслідки, які настали для нього, внаслідок порушення особистих немайнових прав, характер та обсяг страждань фізичних, душевних, психічних, тощо), яких він зазнав через винні дії Відповідача.

04.07.2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просила відмовити в позові, мотивуючи це тим, що позивачем не доведено факту недостовірності інформації, не доведено факту приниження його честі, гідності та ділової репутації та не надано доказів на їх підтвердження. Позивачем не надано доказів поширення нею недостовірної інформації. З її довірителькою та нею, були підписані договори про представництво. Позивачем достовірно було відомо те, що вона представляє інтереси ОСОБА_3 . Все це підтверджує той факт, що Позивач має негативне відношення до її довірительки, і як в наслідок до неї, як її представника. Адже так часто порушувати закон саме до працівників РСЦ МВС в Черкаській області, може говорити про упереджене негативне ставлення до неї, і поданий позов про захист честі, гідності та ділової репутації є ніщо іншим, як помста ображеної людини за свої ж помилки. Вважаю, що Позивач не тільки упереджено та зневажливо ставиться до адвокатів, але й до суду. Адже невиконання рішення суду говорить, про те що Позивач знивілював своєю бездіяльністю судову систему проігнорувавши вимоги щодо виконання рішення суду, що в подальшому призвело до подання іншого позову. Крім того, вона, як адвокат діяла в межах своїх повноважень відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та Закону України «Про державну службу» звернулась на «Гарячу лінію» МВС України і зазначила, що Позивач порушив службову дисципліну та не сумлінно виконував службові обов`язки. Крім звернення на «Гарячу лінію» МВС України, вона ніде не поширювала, розповсюджувала зазначену в звернені інформацію.

Також посилання Позивача на те, що його було публічно безпідставно принижено не відповідають дійсності, так як дзвінок на «Гарячу лінію» МВС України відбувався, з мого боку без участі інших осіб. Тобто він був не публічний і непринижуючй. А зазначаючи, що «Дана неправдива інформація дійшла до відома також інших працівників та керівництва Головного сервісного центру та його філії...» до неї жодного стосунку не має. Хто доводив до відома інших працівників, і яку саме інформацію їй не відомо.

Щодо посилання позивача на підвищення артеріального тиску в наслідок інциденту (тобто він сам пише що це інцидент, а не поширення недостовірної інформації) та як наслідок розвиток катаракти правого ока, то необхідно зазначити, що хвороба катаракта розвивається повільно. І виписка амбулаторного хворого не надає змоги пов`язати ту чи іншу хворобу з будь яким негативним, або позитивним впливом оточуючих до розвитку хвороби. Позивачем не надано причинно-наслідкового зв`язку з моїм зверненням та станом його здоров`я. Вважаю, що доводи Позивача є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Неодноразове порушення законів Позивачем говорить про те, що Позивач не має тих чеснот, які він зазначає в позові і, на її думку, неможливо порушити те чого не має. Тому вважаю, що заявлений цивільний позов до неї про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та спростування такої інформації не підлягає до задоволення.

25.10.2023 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 в якому він просив свої позовні вимоги задоволити, наведені Відповідачем заперечення не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а тому не спростовують заявлених ним позовних вимог.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

15.02.2023 року на адресу Соснівського районного суду м.Черкаси надійшла вищевказана позовна заява.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 15.02.2023 року головуючою було обрано суддю Романенко В.А.

16.02.2023 року Соснівським районним судом м.Черкаси було зроблено запит до відділу реєстрації місця проживання управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради про надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2

14.06.2023 року на адресу Соснівського районного суду м.Черкаси із відділу реєстрації місця проживання управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради надійшла відповідь, з якої вбачається, що відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 відсутні.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м.Черкаси Романенко А.А. 16.06.2023 року було відкрито провадження у справі. Розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

12.07.2023 року за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» судом направлено електронний запит про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 до Єдиного державного демографічного реєстру за тими параметрами, що вказані в позовній заяві, зокрема, за вказаними прізвищем, іменем та датою народження.

Згідно відповіді № 144262 від 12.07.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_3 .

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 12.07.2023 року цивільну справу було направлено за підсудністю до Звенигородського районного суду Черкаської області, для розгляду.

30.08.2023 року на адресу Звенигородського районного суду Черкаської області надійшла вищевказана цивільна справа.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 30.08.2023 року головуючою було обрано суддю Сакун Д.І.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 05.09.2023 року цивільну справу було прийнято до провадження та призначено судовий розгляд.

Ухвалою суду від 26.10.2023 року та від 16.11.2023 року заяви ОСОБА_1 про забезпечення та витребування доказів було задоволено.

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступні фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) працює на посаді головного спеціаліста з питань запобігання корупції регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) (далі - Сервісний центр). Одночасно, він являється головою ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Черкаській області.

02.09.2022 року на Гарячу лінію МВС України надійшло звернення ОСОБА_2 , зареєстроване в системі за № 48965гл. У даному зверненні ОСОБА_6 повідомила про те, що: «... ОСОБА_1 з`явився до свого кабінету в нетверезому стані (відчувався запах алкоголю), вів себе неадекватно та відмовився прийняти у мене заяви від імені довіреної особи». ОСОБА_2 просила провести перевірку вказаної інформації та за її результатами притягти його до відповідальності.

05.09.2022 року дане звернення було скероване Департаментом документообігу та контролю МВС України на виконання та подальшого розгляду до Головного сервісного центру МВС України.

13.09.2022 року листом ГСЦ МВС № 31/8166-6853-2022 від 13.09.2022 року було направлено звернення ОСОБА_2 до Сервісного центру для перевірки та з проханням проінформувати і ГСЦ і ОСОБА_6 про відповідний результат розгляду.

Заступником начальника Сервісного центру Надгребельним Леонідом Анатолійовичем було організовано розгляд звернення ОСОБА_2 та всебічну перевірку викладених фактів, опитування, як ОСОБА_1 , так і його колег.

За результатами вищевказаної перевірки, 30.09.2022 року було складено висновок, затверджений начальником РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) Володимиром Андрущенко, в якому встановлено, що викладені в заяві ОСОБА_6 факти не знайшли свого підтвердження, як і відсутні докази неналежної професійної поведінки ОСОБА_1 . Про результати перевірки ОСОБА_6 була повідомлена листом № 31/23- 1348 від 03.10.2022 року за підписом начальника РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області Андрущенко В.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що 02.09.2022 року близько 16 год. 30 хв. ОСОБА_2 з`явилась в сектор з питань запобігання корупції регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) із заявою адресованою ОСОБА_1 . Свідок запропонувала звернутись до нього. Згодом їй стало відомо, що 05.02.2022 року надійшла скарга на ОСОБА_1 , що нібито він перебував в нетверезому стані. Це була неправда. Він був дуже цим пригнічений і переживав. Бо мав великий авторитет серез колег. При розмові ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вона присутня не була і після розмови ОСОБА_1 не бачила. Згодом проводилась службова перевірка. У багатьох співробітників відбирались пояснення.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що працює на посаді завідуючої персоналом регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області. 02.09.2023 року ОСОБА_2 з`явилась в сектор з питань запобігання корупції регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) із заявою адресованою ОСОБА_1 . Свідок запропонувала звернутись до нього. Близько 17.00 год. вона побачила ОСОБА_9 і він їй повідомив. Що була ОСОБА_2 . Згодом вона дізналась, що на ОСОБА_10 була подана скарга ОСОБА_2 .З приводу цього він дуже хвилювався .Більше додати нічого не може.

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін

Відповідно до ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ч.ч.2-3 ст. 34 Конституції України і ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Пункт 4 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» містить роз`яснення, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Стаття 299 ЦК України передбачає, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Верховний Суд неодноразового наголошував, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила; спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти таке: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Необхідно зважати на те, що межа допустимої критики щодо державного службовця визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи.

Відповідно до статті 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, у разі, якщо особа звертається до зазначених органів із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Водночас наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і звернення було викликане не наміром виконати свій громадянський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно з висновками, що викладені в Рішенні Конституційногосуду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 питання практичної реалізації громадянами прав, передбачених статтею 40 Конституції України регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності.

З огляду на викладене Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх

перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

У Постанові ВП ВС від 23.05.2018 по справі № 804/8840/15, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що особа реалізувала своє право на звернення до компетентного органу, подавши скаргу стосовно особи, яка, на її думку, вчинила дисциплінарний проступок. При цьому вказана заява не спричиняє виникнення будь-яких прав і обов`язків у позивача, а тому викладені у ній обставини не можуть бути окремим предметом спору. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що лише за наслідками розгляду вказаної заяви компетентним органом для позивача можуть виникнути певні юридичні наслідки, та у разі незгоди з відповідним рішенням останній не позбавлений права оскаржити його в судовому порядку.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових

осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" , "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Судом встановлено, що скарга відповідачки ОСОБА_2 на дії позивача - працівника РСЦ в Черкаській області ОСОБА_1., з якою вона звернулась 02.09.2022 року на Гарячу лінію МВС України про проведення перевірки щодо перебування посадової особи на робочому місці в нетверезому стані та безпідставну відмову в прийнятті документів мала на меті її перевірку уповноваженими на це законом іншими посадовими особами та є реалізацією відповідачою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації.

Водночас позивач не довів, що зазначене звернення на Гарячу лінію правоохоронного органу мотивована цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності та ділової репутації. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 649/415/16-ц (провадження № 61-8404св18), від 19 червня 2019 року у справі № 151/95/16 (провадження № 61-18894св18), від 19 червня 2019 року у справі № 756/4814/16 (провадження № 61-20815св18), від 3 липня 2019 року у справі № 298/890/15-ц, (провадження № 61-13656св18).

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність порушення права позивача з боку відповідача, а тому, відповідно до положень чинного законодавства, враховуючи усталену судову практику, суд доходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

По витратам:

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд, на підставіст. 141 ЦПК України, відмовляє позивачу в задоволенні вимог щодо відшкодування судових витрат.

Разом з тим відповідачкою ОСОБА_2 було 22.02.2024 через канцелярію суду подано заяву про стягнення з позивача витрат за проїзд та компенсацію за втрачений заробіток в розмірі 12 000 грн.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду.

Відповідно до ст. 138 ЦПК витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством.

Суд враховує висновки Постанови КЦС ВС від 14.09.2022 № 509/6250/20 провадження 61-5923св22, відповідно до яких при вирішенні питання відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством.

На підтвердження зазначених витрат відповідачкою надані суду корінці квитків від АС Черкаси. Разом з тим кінцевого пункту прибуття у даних корінцях не вказано так само як і неможливо встановити вартість вказаних квитків. Відтак суд вважає вказані докази неналежними і такими, що не підтверджують понесення таких витрат.

Щодо вимог відповідачки про стягнення втраченого заробітку суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 138 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Відривом від звичайних занять є та обставина, за якої сторона/ третя особа/ її представник змушені протягом певного часу зазнавати незручностей, пов`язаних з необхідністю з`являтися у визначений час в судове засідання, що перешкоджає виконанню ними громадських, сімейних обов`язків тощо Під «звичайними заняттями» розуміється буденна діяльність безробітної особи, пенсіонера, домогосподарки тощо.

Виходячи з назви та норми статті 138 ЦПК України, компенсації підлягають лише ті витрати за відрив від звичайних сторони у справі занять, що пов`язані з явкою до суду. Тобто, якщо сторона не з`являлася в судове засідання за викликом суду, то вона не має права на компенсацію за відрив від звичайних занять.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27 квітня 2006 року передбачено, що компенсація за відрив від звичайних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові у зв`язку з явкою до суду обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

При цьому відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення, підлягають лише витрати, які є документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними із реалізацією особою права на захист шляхом звернення до суду. Водночас сторона, яка заявляє до відшкодування ці витрати, зобов`язана довести належними та допустимими доказами обґрунтованість цих витрат, зокрема їх розмір.

Право на одержання компенсації за втрачений заробіток мають самозайняті особи (письменники, артисти, художники, лектори, лікарі, адвокати, приватні нотаріуси, аудитори, оцінщики, архітектори, тощо) та підприємці, які забезпечують себе роботою, а отже, і заробітком самостійно.

Водночас, заробіток може бути втрачено, якщо він був. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку. Тому для компенсації втраченого заробітку суду слід надати докази, які підтверджують середньомісячний заробіток сторони.

Разом з тим відповідачкою не надано належних і допустимих доказів про існування такого заробітку, відтак вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат між сторонами

Оскільки, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, суд залишає за позивачем. Також не підлягають до задоволення стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача, так як не знайшли свого підтвердження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відомий, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , адреса: АДРЕСА_4 , тел. НОМЕР_3 ) про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та спростування такої інформації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлений 23.02.2024.

Суддя Д.І.Сакун