Справа № 509/2428/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузьменка В.В.

представниці відповідачки ОСОБА_2 адвоката Іванової Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя -

ВСТАНОВИВ :

5 травня 2023 року, представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на факт не проживання позивача та відповідачки з ініціативи останньої з листопада 2022 р., у зв?язку з її наміром пов?язати своє життя з іншим чоловіком та недомовленість і спору сторін з приводу спільно набутого подружжям нерухомого та рухомого майна, просив суд : розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачкою, зареєстрований 20.03.2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 20 березня 2009 року (актовий запис № 224) ; Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : садовий будинок, загальною площею 159,7 кв. м., житловою 59,4 кв.м, розташований за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100 ; земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0318 га, призначену для індивідуального садівництва, розташовану за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:4588 та транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai Elantra», 2014 року випуску, р/н НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; визнати за ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_5 ) право власності в рівних частках, по 1/2 частці за кожним на : садовий будинок, загальною площею 159,7 кв. м., житловою 59,4 кв.м, розташований за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100 ; земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0318 га, призначену для індивідуального садівництва, розташовану за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:4588 та транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai Elantra», 2014 року випуску, р/н НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , поклавши судові витрати на відповідачку.

11 липня 2023 року на адресу суду надійшов зустрічний позов представниці ОСОБА_2 , в якому вона просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини : садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки для індивідуального садівництва, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:4588, стягнувши з відповідача на користь позивачки судові витрати разом із заявою про слухання справи за їхньою відсутністю.

Обидва позови обґрунтовуються сторонами неможливістю подружжя в добровільному порядку поділити вказане майно.

Ухвалою суду від 03.10.2023 р. вказані позови були об?єднані в одне провадження, закрите підготовче провадження з призначенням справи до розгляду на 13.11.2023 р. о 13:00 год.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвокат Кузьменко В.В. повністю підтримав свої позовні вимоги, які просив суд задовольнити та відмовити в задоволенні зустрічного позову з підстав його безпідставності і необґрунтованості щодо часток у спільному майні подружжя.

В судовому засіданні представниця відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) адвокат Іванова Г.С. первісний позов визнала частково, в частині розірвання шлюбу та просила суд, відмовити у задоволенні решти первісного позову, не погоджуючись з рівними частками у праві спільного майна подружжя, наполягаючи на задоволенні зустрічного позову, в якому просила суд, відступити від засад рівності часток сторін, мотивуючи існуванням на утриманні ОСОБА_2 трьох малолітніх дітей, батьком яких є відповідач за зустрічним позовом : сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які постійно проживають разом з матір?ю і утримуються нею, а з боку відповідача відсутні будь-які аліментні зобов?язання та розмір аліментів, який є недостатнім та не визначений рішенням суду.

Заслухавши думку представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що офіційний шлюб між сторонами був зареєстрований 20 березня 2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (актовий запис № 224), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 20.03.2009 р., в якому у сторін народилось троє малолітніх дітей : син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_7 від 11.06.2009 р., серії НОМЕР_8 від 27.10.2011 р. та серії НОМЕР_9 від 01.03.2016 р.,в яких батьком дітей вказаний позивач за первісним позовом ОСОБА_1 (а.с. 12-15).

З матеріалів справи та пояснень представника позивача вбачається, що сімейне життя між подружжям не склалось через різні характери та погляди на сімейне життя, а також моральні та духовні цінності, наслідком чого стали непорозуміння щодо сімейних відносин, а також ведення спільного господарства, виховання дітей, а також втрати довіри, почуття любові один до одного, що призвело до негативного ставлення один до одного, подружні відносини і шлюбні стосунки між ними фактично припинились і сторони не проживають разом з листопада 2022 р., не ведуть спільного господарства, що було підтверджено відповідачкою у зустрічному позові, а тому на думку суду, шлюб сторін носить формальний характер, подальше збереження шлюбу неможливо, і розірвання шлюбу буде відповідати інтересам як позивача так і позивачки.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Одночасно, статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку допомогою фізичного або психічного насильства - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При таких обставинах, з урахування визнання позову в цій частині представницею відповідачки, суд приходить до висновку, що сім?я розпалась остаточно і зберегти її неможливо, а збереження сім?ї в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин буде суперечити інтересам та свободам сторін справи та моральним засадам суспільства, а тому позов ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про поділ спільного нажитого майна подружжя, суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?г;...&?ц;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 344/5539/17 (провадження № 61-12286св20) зазначено, що статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності.

По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.

По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім цього, згідно із Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, частину другу статті 70 СК України викладено із такими доповненнями: «при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї».

Відповідно до роз?яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об?єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов?язків та неналежного матеріального забезпечення сім?ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено».

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17) та № 553/3266/15-ц (провадження № 61-1507св22).

Так, суд встановив і це підтверджується матеріалами справи, що під час зареєстрованого шлюбу, подружжям ОСОБА_8 за спільні кошти подружжя було набуто нерухоме та рухоме майно, яке було зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 та складається з садового будинку, загальною площею 159,7 кв. м., житловою 59,4 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100, підстава для державної реєстрації права власності - витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер: ІУ97, видавник: ЄДЕССБ, Документ отримано з ЄДЕССБ, дата державної реєстрації права власності 01.09.2022 рік ; земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0318 га, призначеної для індивідуального садівництва, розташованої за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:4588, підстава для державної реєстрації права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1223, виданий 16.12.2020, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Куркан Г.М. та автомобілю марки «Hyundai Elantra», 2014 року випуску, р/н НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , дата державної реєстрації відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 06.09.2022 року, яке було зареєстроване на ім?я відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 16-30).

Набуття вказаного майна в період зареєстрованого шлюбу не заперечувалось представниками сторін в поданих заявах по суті справі, а також в судовому засіданні.

Крім того, судом досліджено ухвалу Київського районного суду м. Одеси по справі № 947/23444/23 від 09.11.2023 року, яка набрала законної сили 09.11.2023 р., та якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до якої сторони уклали мирову угоду, згідно умов якої, серед іншого, дійшли наступної згоди : за домовленістю сторін встановлюється обов?язок ОСОБА_1 добровільно сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти у визначених сторонами строки та спосіб на утримання спільних неповнолітніх дітей, а саме, починаючи з 01 грудня 2023 року ОСОБА_1 зобов?язаний сплачувати аліменти на утримання: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі, еквівалентному 400 доларів США, щомісячно, у гривні за курсом купівлі долару США, зафіксованим в ПАТ АБ Південний на момент оплати - до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у твердій грошовій сумі в розмірі, еквівалентному 400 доларів США, щомісячно, у гривні за курсом купівлі долару США, зафіксованим в ПАТ АБ Південний на момент оплати - до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у твердій грошовій сумі в розмірі, еквівалентному 400 доларів США, щомісячно, у гривні за курсом купівлі долару США, зафіксованим в ПАТ АБ Південний на момент оплати - до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_9 . Діти сторін, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживають разом з матір`ю - ОСОБА_2 . За домовленістю між сторонами погоджено, що аліменти, які виплачуються на утримання дітей, включають будь-які додаткові витрати на дітей (ст. 185 СК України в редакції на дату підписання цієї мирової угоди), що здійснюються у разі необхідності, у тому числі на лікування, освіту, розвиток здібностей дітей, оренду житла та інше. Сторони підтверджують, що питання по оплаті аліментів, які сплачені ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей до підписання цієї мирової угоди а також за листопад місяць 2023 року є врегульованими і сторони з вказаного приводу не мають претензій один до одного (а.с. 201-206).

Таким чином, суд дійшов висновку, що з урахуванням вимог ст.ст. 60,68-71 СК України, майно, що є предметом спору за позовом ОСОБА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, набутого під час шлюбу і за їх спільні кошти, у зв?язку з чим підлягає поділу між ними саме в рівних частках, а підстави, які б могли слугувати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя в даному випадку відсутні з огляду на вимоги Закону та практики ВС, викладеної вище.

Твердження представниці відповідачки ОСОБА_2 щодо надприбутків (зарплати) позивача у приблизних розмірах 9000-10000 дол. США, який той отримує працюючи моряком за фрактом є голослівними, необґрунтованими та не підтвердженими жодними належними та допустимими документальними доказами, як це передбачено ст.ст. 76-83 ЦПК України, а тому судом до уваги не приймаються, а розмір аліментів на кожну дитину, які сплачує позивач відповідно до ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі № 947/23444/23 від 09.11.2023 року, яка набрала законної сили 09.11.2023 р., про затвердження мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , саме по 400 дол. США щомісячно на кожну дитину, є більш, ніж достатніми для покриття потреб кожної дитини і на сьогодні, згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення (1 дол. США = 38,3135 грн.) - становлять 15325,40 грн. на кожну дитину.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням викладеного, стосовно поділу сумісно нажитого спільного майна, суд приходить до висновку про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з підстав, описаних вище.

Крім цього, в порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи повне задоволення первісного позову ОСОБА_1 , суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму документально підтвердженого судового збору у розмірі 9125,60 грн. (а.с. 92,93).

Беручи до уваги часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , на її користь з ОСОБА_1 в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у сумі 4294,40 грн.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,158,174,175,177,193,194,200,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 8,9,24,56,60,61,63-65,68-71,93,97,104,111,105,109,110,112 СК України, ст.ст. 125,152 ЗК України, ст.ст. 3,6,13,183,203-209,215,228,316,317,319,325,328,346,355-358,369,379,627 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ВСУ, ВС та практикою ЄСПЛ, суд,

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя задовольнити ;

2.Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково ;

3.Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 березня 2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (актовий запис № 224) - розірвати ;

4.Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : садовий будинок, загальною площею 159,7 кв. м., житловою 59,4 кв.м, розташований за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100 ; земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0318 га, призначену для індивідуального садівництва, розташовану за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:4588 та транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai Elantra», 2014 року випуску, р/н НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

5.Визнати за ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_5 ) право власності в рівних частках, по 1/2 частці за кожним на : садовий будинок, загальною площею 159,7 кв. м., житловою 59,4 кв.м, розташований за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100 ; земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0318 га, призначену для індивідуального садівництва, розташовану за адресою : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:4588 та транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai Elantra», 2014 року випуску, р/н НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

6.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9125,60 грн. ;

7.Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_5 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4294,40 грн. ;

8.В задоволенні решти зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 05.03.2024 р.

Суддя Гандзій Д.М.