Справа № 369/9335/21
Провадження № 2/369/282/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 369/9335/21 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дженерал Транс Альянс Логістик», ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (далі ПАТ «СК «Євроінс Україна»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Дженерал Транс Альянс Логістик» (далі ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик»), ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 06 грудня 2020 року близько 11:30 год в с. Гатне Київської області на 14 км автодороги «Київ-Одеса» водій ОСОБА_2 , перебуваючи за кермом транспортного засобу «DAF-FT XF 105 460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «SCHMITZ KO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , перед перестроюванням, не переконавшись у безпечності маневру для інших учасників дорожнього руху, не надав дорогу автомобілю «Citroen C4», номерний знак НОМЕР_3 , що рухався у попутному напрямку праворуч по тій смузі, на яку він перестроювався, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів, потім транспортний засіб «Citroen C4» зіткнувся з бетонним відбійником. В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) автомобілі отримали механічні пошкодження. Пошкоджено також бетонний відбійник.

Постановою від 25 січня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у справі № 369/16219/20 визнав винним у скоєнні ДТП ОСОБА_2 та наклав на нього адміністративне стягнення, передбачене статтями 124, 1244 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «DAF-FT XF 105 460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № 200974904, виданого ПрАТ «СК «Євроінс Україна», дійсного на дату ДТП, а напівпричіп за полісом ОСЦПВВНТЗ № 200975439, виданий ПрАТ «СК «Євроінс Україна».

Позивачка у зв`язку з пошкодженням належного їй транспортного засобу звернулася до ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування, надавши всі необхідні документи, визначені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

ПАТ «СК «Євроінс Україна» виплатило страхове відшкодування у розмірі 46 749,13 грн.

Не погодившись з розміром відшкодування, позивачка звернулася до суб`єкта оціночної діяльності з метою проведення незалежної експертної оцінки розміру завданої шкоди.

Відповідно до Висновку від 21 січня 2021 року № 51/01-21 сума матеріального збитку становить 57 826,17 грн, а вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Citroen C7» 112 726,04 грн.

За таких обставин позивачка вважає, що на її користь зі страховика підлягає стягненню різниця між виплаченим страховим відшкодуванням та визначеною Звітом від 28 січня 2021 року № 51/01-21 сумою завданого автомобілю позивачки збитку у розмірі 11 077,04 грн.

ОСОБА_2 водій автомобіля, яким було завдано шкоду автомобілю позивачки, перебував у трудових відносинах з ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик» та керував належним вказаному товариства на праві власності автомобілем «DAF-FT XF 105 460», реєстраційний номер НОМЕР_1 . З огляду на це позивачка вважає, що з роботодавця винної особи підлягає стягненню шкода, яка становить різницю між вартістю відновлювального ремонту та вартістю завданого транспортному засобу матеріального збитку на суму 54 900,56 грн.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 з врахуванням уточнень просить суд:

1.стягнути з ПАТ «СК «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_1 невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 24 266,78 грн;

2.стягнути з ОСОБА_2 , ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик» на користь ОСОБА_1 різницю між розміром матеріальної коди та розміром отриманого страхового відшкодування у розмірі 84 380,72 грн;

3.вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою від 19 липня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

У вересні 2021 року суд отримав відзив ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик» на позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якої посилається на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки сума страхового відшкодування за страховим полісом покриває заявлений позивачкою розмір шкоди, а відшкодування збитків у межах страхового ліміту не може бути покладена на власника транспортного засобу. Також відповідач наполягає на недоведеності позовних вимог, оскільки позивачка не надала доказів на підтвердження факту проведення фактичного ремонту, а тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

У відповіді на відзив від 04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 продовжує наполягати на задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення шкоди зі всіх відповідачів.

У грудні 2021 року суд отримав відзив ТОВ «СК «Євроінс Україна» на позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якого посилається на те, що розмір завданих збитків, заявлений позивачкою, є неправильним та таким, що не відповідає вимогам законодавства. В зв`язку з цим оскільки страховик винної особи виконав у повному обсязі покладені на нього обов`язки зі сплати страхового відшкодування, то позовні вимоги вважає безпідставними та у їх задоволенні просить відмовити.

Ухвалою від 07 жовтня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області постановив розглядати справу в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Ухвалою від 11 липня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області призначив у справі судову автотоварознавчу експертизу, а провадження у справі зупинив на час проведення експертизи.

Ухвалою від 10 квітня 2023 року провадження у справі Києво-Святошинський районний суд Київської області поновив.

В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що 06 грудня 2020 року близько 11:30 год в с. Гатне Київської області на 14 км А/Д «Київ-Одеса» водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «DAF-FT XF 105 460» номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом «SCHMITZ КО 24 L», номерний знак НОМЕР_2 , перед перестроюванням не переконався в тому, що це буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам руху, під час перестроювання не надав дорогу автомобілю «Citroen C4», номерний знак НОМЕР_3 , що рухався в попутному напрямку праворуч, по тій смузі, на яку він перестроювався. Внаслідок вказаних обставин відбулось зіткнення автомобілів та транспортний засіб «Citroen C4», номерний знак НОМЕР_3 , зіткнувся з бетонним відбійником. В результаті ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень, пошкоджено бетонний відбійник.

Києво-Святошинський районний суд Київської області постановою від 25 січня 2021 року визнав ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 1224, 124 КУпАП, та наклав адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Власником автомобіля «DAF-FT XF 105 460» номерний знак НОМЕР_1 , є відповідач ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик». Цивільно-правова відповідальність Товариства застрахована згідно з полісом № 200974904 за договором страхування, укладеним з ПрАТ «Євроінс Україна». Вказаний Поліс чинний з 14 вересня 2020 року до 13 вересня 2021 року, тобто був чинний на момент ДТП. За вказаним полісом страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становила 130 000,00 грн, франшиза 0,00 грн.

22 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «Євроінс Україна» з заявою про страхове відшкодування.

19 лютого 2021 року ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг» надало висновок експертного дослідження № 9294, за змістом якого розмір збитків, завданий автомобілю позивачки, включаючи ПДВ на запасні частини та матеріали фарбування, становив 53 251,16 грн.

Згідно зі страховим актом ПрАТ «Євроінс Україна» від 08 березня 2021 року № 34129/21 страхове відшкодування зафіксовано у розмірі 46 749,13 грн.

03 березня 2021 року ПрАТ «Євроінс Україна» перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти на суму 46 749,13 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 7259.

Згідно з висновком щодо вартості матеріального збитку, заподіяного транспортному засобу позивачки, від 28 січня 2021 року № 51/01-21 вартість матеріального збитку складає 57 826,17 грн, а вартість відновлювального ремонту 112 726,73 грн.

За змістом висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 31 березня 2023 року № 19/111/13-3-19726 матеріальний збиток без врахування ПДВ, завданий позивачці, складав 71 015,91 грн, а вартість відновлювального ремонту 155 396,63 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вважає, що її право порушене, оскільки відповідачі відшкодували завдану її автомобілю внаслідок ДТП шкоду не в повному обсязі.

Щодо суб`єктивного складу правовідносин.

Суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 , який перебував в момент скоєння ДТП за кермом автомобіля «DAF-FT XF 105 460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик» власником вказаного автомобіля. Цивільно-правова відповідальність власника вказаного автомобіля застрахована за договором, укладеним між ПАТ «СК «Євроінс Україна» та власником автомобіля ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик».

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 06 березня 2023 року у справі № 559/961/17-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц сформульований такий правовий висновок: «…пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження…».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на вищенаведене, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах і такий висновок узгоджується з чинними нормами цивільного законодавства та правовими висновками Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, а тому у позові до ОСОБА_2 слід відмовити.

У цій справі сторонами не оспорюється факт ДТП за їх участі, наявність вини відповідача та отримання позивачем від страхової компанії суми страхового відшкодування у розмірі 46 749,13 грн.

Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна позивача.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У спірних правовідносинах страховик власника транспортного засобу, яким було завдано шкоди автомобілю потерпілої, частково виконав покладений на нього обов`язок з виплати страхового відшкодування у розмірі 46 749,13 грн, тобто в межах страхового ліміту, який складав 130 000,00 грн, та з врахуванням франшизи, яка дорівнювала 0,00 грн. Вказана обставина сторонами спору не оспорюється та не спростовується.

Отже, зберігається деліктне зобов`язання з відшкодування матеріальних збитків потерпілій власником транспортного засобу та його страховиком в межах покладених на них обов`язків.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Таким чином, відповідальними суб`єктами у деліктному зобов`язанні в межах ліміту страхового відшкодування є ПрАТ СК «Страхова компанія «Євроінс Україна» а ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик» в межах різниці між розміром фактичної завданої шкоди та розміром страхового відшкодування.

За умови остаточного визначення суб`єктів правовідносин, на яких покладається відповідальність з відшкодування недоплаченої суми шкоди суду належить з`ясувати обсяг такої шкоди.

Так позивачка з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд стягнути зі страховика власника транспортного засобу, яким було завдано шкоду, недоплачену суму страхового відшкодування, яка становить різницю між вартістю матеріального збитку з урахуванням ПДВ на використані запасні частини, завданого позивачці як власнику автомобіля, та сумою виплаченого страхового відшкодування у розмірі 24 266,78 грн, а з власника транспортного засобу та водія транспортного засобу, який перебував з власником автомобіля у трудових відносинах на час скоєння ДТП, різницю між розміром матеріальної шкоди та розміром страхового відшкодування у розмірі 84 380,72 грн.

Відповідно до вимог статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

За змістом правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20, «…страхова виплата (регламентна виплата), здійснена за Законом потерпілій особі (страховиком чи МТСБУ) в умовах відсутності документального підтвердження факту оплати проведеного відновлювального ремонту, не включає суму податку на додану вартість. Доплата цього податку здійснюється відповідно до наведених в пункті 36.2 статті 36 Закону умов, а суб`єкт, на якого покладається обов`язок доплатити суму податку, визначається в залежності від того, чи перевищують сумарно: здійснена страхова виплата (регламентна виплата) разом з проведеним відновлювальним ремонтом пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу та нарахованої суми ПДВ; ліміт відповідальності страховика/МТСБУ (пункт 9.4 статті 9 та пункт 36.1 статті 36 Закону)…».

За результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, проведеної у межах цієї справи, встановлено, що розмір відновлювального ремонту КТЗ «Citroen C4» без врахування ПДВ складає 155 396,63 грн, а розмір матеріального збитку з урахуванням фізичного зносу вузлів та деталей станом на час скоєння ДТП становив 71 015,91 грн.

Враховуючи вищенаведене, а також суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 46 749,13 грн зі страховика ПрАТ «СК «Євроінс Україна» підлягає стягненню сума недоплаченої та завданої транспортному засобу матеріальної шкоди у розмірі 24 266,78 грн (71 015,91 46 749,13).

Різниця між вартістю відновлювального ремонту та розміром належного до виплати страхового відшкодування становить 84 380,72 грн (155 396,63 - 71 015,91) і вказану суму належить стягнути з власника автомобіля ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик» на користь позивачки.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову ОСОБА_1 сплатила 908,00 грн судового збору. З врахуванням пропорційності задоволених позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з ТОВ «Дженерал Транс Альянс Логістик» у розмірі 705,15 грн, а з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» 202,85 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дженерал Транс Альянс Логістик» про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дженерал Транс Альянс Логістик» (ЄРДПОУ: 39174532, адреса: Київська обл., Яготинський район, м. Яготин, Філатова, 112) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 84 380 (вісімдесят чотири тисячі триста вісімдесят) грн 72 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (ЄРДПОУ: 22868348, адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 102) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 24 266 (двадцять чотири тисячі двісті шістдесят шість) грн. 78 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дженерал Транс Альянс Логістик» (ЄРДПОУ: 39174532, адреса: Київська обл., Яготинський район, м. Яготин, Філатова, 112) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 705 (сімсот п`ять) грн 15 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (ЄРДПОУ: 22868348, адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 102) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 202 (двісті дві) грн 85 коп.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва