Провадження №2/201/917/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

20 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Маріупольської міської ради, в якому просила суд:

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частину квартири загальною площею 47,82 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй, на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наступними документами: свідоцтвом про право власності на житло, виданим 26 серпня 1993 Маріупольським державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» та витягом з Державного реєстру речових прав № 332765486 від 18 травня 2023 року на 1/3 частину квартири; свідоцтвом про право на спадщину за законом, серія та номер 8-8023, виданим 09 жовтня 1995 державним нотаріусом Першої МДНК Кулинич В.В. та витягом з Державного реєстру речових прав № 332765777 від 18 травня 2023 року на 1/3 частину квартири; договором дарування, посвідченим 08 січня 2003 року приватним нотаріусом ММНО Чичековою О.А., за реєстровим № 38 та реєстраційним посвідченням, виданим 08 січня 2003 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 35411 - на 1/3 частину квартири. Внаслідок збройної агресії російської федерації, активну фазу бойових дій на території м. Маріуполь, було зруйновано будинок АДРЕСА_2 , внаслідок чого позивач втратила договір дарування від 08 січня 2003 року, за яким ОСОБА_1 отримала у подарунок від її батька ОСОБА_2 1/3 частину вищевказанолї квартири. Реєстрація права власності на 1/3 частину квартиру на підставі договору дарування була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. 18 травня 2023 року державним реєстратором було зареєстроване речове право за позивачем на 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна :140. В частині реєстрації права власності на 1/3 частину зазначеної квартири згідно договору дарування було призупинено у зв?язку з втратою цього документу. 13 червня 2023 року позивачем подана заява до Дарницького управління поліції ГУНП у місті Києві про факт знищення вищезазначеного договору дарування у м. Маріуполі під час обстрілів військовими російської федерації. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20 травня 2023 відкрито кримінальне провадження про знищення квартири та майна за адресою: АДРЕСА_1 . 16 листопада 2023 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 70258833 позивачу було відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв?язку з тим, що у встановлений законодавством термін державним реєстратором не отримано відповідь на запит до ККП «МБТІ - Маріупольська нерухомість» щодо підтвердження права власності на 1/3 частину спірної квартири. Таким чином, у зв?язку з відсутністю оригіналу договору дарування від 08 січня 2003 року позивач не має можливості зареєструвати речове право у державному реєстрі речових прав на квартиру у повному обсязі та подати заяву щодо отримання відповідної компенсації як власник нерухомого майна, яке було знищено внаслідок військової агресії рф проти України. Наразі у позивача відсутній правовстановлюючий документ на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , що порушує реалізацію її права власності, що включає в себе право розпорядження майном, оскільки правовстановлюючий документ втрачено, а отримання його дублікату неможливо Такі обставини унеможливлюють в подальшому після деокупації м. Маріуполь отримання компенсації за знищене житло та інших репарацій. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 20 грудня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.

Ухвалою судді від 20 грудня 2023 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі.

Ухвалою судді від 12 лютого 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила їх задовольнити.

Представник відповідача надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі за наявними матеріалими з прийняттям відповідного рішення на розсуд суду, згідно вимог діючого законодаства.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Фактичні обставини встановленні судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наступними документами:

-свідоцтвом про право власності на житло, виданим 26 серпня 1993 року Маріупольським державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» та витягом з Державного реєстру речових прав № 332765486 від 18 травня 2023 року на 1/3 частину квартири;

-свідоцтвом про право на спадщину за законом, серія та номер 8-8023, виданим 09 жовтня 1995 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Кулинич В.В. та витягом з Державного реєстру речових прав № 332765777 від 18 травня 2023 року на 1/3 частину квартири;

-договором дарування, посвідченим 08 січня 2003 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чичековою О.А., за реєстровим № 38 та реєстраційним посвідченням, виданим 08 січня 2003 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 35411 - на 1/3 частину квартири.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації, активну фазу бойових дій на території м. Маріуполь, було зруйновано будинок АДРЕСА_2 , внаслідок чого ОСОБА_1 втратила договір дарування від 08 січня 2003 року, за яким остання отримала у подарунок від її батька ОСОБА_2 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на 1/3 частину квартири, що виникло на підставі договору дарування від 08 січня 2003 року підтверджується наступними письмовими доказами:

-копією свідоцтва про право власності на житло від 26 серпня 1993 року, яке містить відповідну відмітку про вчинений правочин від 08 січня 2003 року та перехід права власності до ОСОБА_1 ;

-копією реєстраційного посвідчення, виданого 08 січня 2003 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 33411, що свідчить про те, що реєстрація права власності на 1/3 частину квартиру на підставі договору дарування була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

-копією технічного паспорта на квартиру із внесеними змінами від 08 січня 2003 року на ім?я ОСОБА_1 ;

-копією технічного паспорта на квартиру від 08 грудня 2023 року, виготовленого станом на 05 лютого 2022 року;

-копією листа від 05 лютого 2022 № 829 експерта з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 про загальну площу квартири 47,82 кв.м, житлову площу 33,2 кв.м та підтвердженням того, що квартира в цілому належить ОСОБА_1 , в тому числі і на підставі договору дарування від 08 січня 2003 року.

18 травня 2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, м. Київ Микитенко О.В. було зареєстроване речове право за ОСОБА_1 на 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 140.

В частині реєстрації права власності на 1/3 частину зазначеної квартири згідно договору дарування було призупинено у зв?язку з втратою цього документу.

13 червня 2023 року позивачем була подана заява до Дарницького управління поліції ГУНП у місті Києві про факт знищення вищезазначеного договору дарування у м. Маріуполі під час обстрілів військовими російської федерації, що підтверджується довідкою, виданою та засвідченою 04 липня 2023 року старшим інспектором сектору ДОП відділу превенції Дарницького УП ГУНП у м. Києві.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20 травня 2023 року, відкрито кримінальне провадження про знищення квартири та майна за адресою: АДРЕСА_1 .

16 листопада 2023 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 70258833 позивачу було відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв?язку з тим, що у встановлений законодавством термін державним реєстратором не отримано відповідь на запит до ККП «МБТІ Маріупольська нерухомість» щодо підтвердження права власності на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Наразі у позивача відсутній правовстановлюючий документ на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , що порушує реалізацію її права власності, що включає в себе право розпорядження майном, оскільки правовстановлюючий документ втрачено, а отримання його дублікату неможливо Такі обставини унеможливлюють в подальшому після деокупації м. Маріуполь отримання компенсації за знищене житло та інших репарацій. Таким чином, у позивача відсутня можливість отримати дублікат договору дарування від 08 січня 2003 року у позасудовому порядку, який було втрачено через активні бойові дії на території м. Маріуполь, з огляду на що позивач звернулась до суду із даним позовом.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Позивач у відповідності до законодавства України набула право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , однак не має можливості реалізувати своє право власності у зв`язку з протиправною (не з її волі) втратою правовстановлюючого документа.

Отже, ОСОБА_1 є власником вказаної частини квартири, право власності було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивач не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, оскільки позивач не може отримати юридичний документ щодо свого приміщення, а значить не може оформити відповідні документи належним чином.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом з`ясовано, що органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Маріупольська міська рада, відповідно до ст. і Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування.

Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» гарантується судовий захист прав місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 143 Конституції України, органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції.

Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною і статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Маріупольська міська рада вирішує в межах закону зазначені питання.

Згідно з вимогами ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, позивачем доведено та надано докази того, що її права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 12,13, 76, 77,81, 82, 89, 259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частину квартири загальною площею 47,82 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Маріупольська міська рада, , м. Маріуполь, пр. Мира, буд. 70.

Суддя С.С. Федоріщев