Провадження № 2/205/125/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України, орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання незаконним вивезення дитини та повернення дитини до місця постійного проживання,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи вимоги з урахуванням уточнених позовних вимоги тим, що 22 березня 2013 року позивач уклав шлюб з відповідачем, який вони зареєстрували у міській раді Арадіппу, Кіпр. Зазначає, що від спільного проживання в них народились дочка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 24 липня 2023 року рішенням суду першої інстанції № 16 м. Сарагоси, Іспанія, шлюб між ними розірвано, а в резолютивній частині рішення також вказано, що на пана ОСОБА_4 покладається: опіка та піклування над спільною дочкою ОСОБА_2 ; покладається виключне здійснення сімейних повноважень/батьківських прав/батьківських обов`язків щодо спільної дочки ОСОБА_2 ; в даний час недоцільно встановлювати ні будь-який конкретний режим відвідування між пані ОСОБА_5 і Емілі, ні ніяких конкретних аліментів на користь дівчинки; без шкоди для того, що після того, як дівчинка і мати будуть знайдені і повернуті, або, у всякому разі - дівчинка, саме в органі виконання рішення буде якомога швидше визначена система спілкування, яка повинна бути встановлена з матір`ю після оцінки обставин, існуючих на той момент як по відношенню до дитини та її стану, так і по відношенню до матері, а також щодо розміру виплати, яку вона повинна вносити для покриття витрат і потреб дівчинки, і пов`язані з цим заходи; забороняється виїзд неповнолітньої ОСОБА_2 з національної території, за винятком випадків попереднього дозволу суду, а також забороняється видача паспорта або, у відповідних випадках, його продовження зазначеній дитині. Вказує, що 22 травня 2023 року відповідач разом з дитиною виїхала до України без письмової згоди позивача, оскільки позивач зазначає, що не надавав своєї письмової згоди на виїзд дитини та на переїзд дитини на постійне місце проживання до України, а тому вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дочки і визначила її нове місце проживання в Україні, чим порушила право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини і позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини, та право позивача визначено судом про встановлення опіки, а добровільної згоди на повернення дитини відповідач не надає, не надає пояснень, не виходить на зв`язок і утримує дитину у місці не відомому позивачу, від чого він переживає та страждає, а також його право і обов`язок на виховання дитини порушено. Зазначає, що позивач звернувся в органи поліції Іспанії щодо викрадення дитини і вивіз дитини матір`ю без його згоди, а також з заявою про сприяння поверненню дитини в Центральний орган Іспанії згідно Гаазької Конвенції від 25 жовтня 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, та 01 серпня 2023 року уповноважив центральний орган влади України та її посадових осіб діяти від його імені, вжити всіх необхідних дій у зв`язку із вищевказаною заявою. 23 травня 2023 року позивач подав клопотання про вжиття захисних заходів, що полягають в наданні опіки та піклування над його неповнолітньою дочкою, у не встановлені режиму побачень на користь її матері, а у резулятивній частині рішення зазначено: прийняти наступні невідкладні забезпечувальні заходи з метою захисту неповнолітньої ОСОБА_2 , а саме: пану ОСОБА_1 доручається опіка та піклування над неповнолітньою, а також виключного здійснення сімейних повноважень щодо неї; недоцільно встановлювати режим побачень між матір`ю ОСОБА_6 і неповнолітньою незалежно від того, що може бути узгоджено після того, як вони будуть знайдені; виїзд з національної території неповнолітньої ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборонений без попереднього дозволу суду; заборонена видача паспорта неповнолітньої ОСОБА_2 . Посилається на те, що відповідно до інформації від 29 травня 2023 року з механізованих файлів муніципального реєстру жителів на вказану дату зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно відповіді Держприкордонної служби від 21 вересня 2023 року ОСОБА_2 перетнула державний кордон України через пункт пропуску Лужанка 22 травня 2023 року у напрямку в`їзд, а 10 вересня 2023 року ОСОБА_2 перетнула разом з мамою ОСОБА_3 , паспорт громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1 , державний кордон України через пункт пропуску Могилів-Подільський у напрямку виїзд, а паспорт НОМЕР_2 вказує на те, що відповідач без згоди позивача, батька дитини, ігноруючи рішення суду оформила та отримала паспорт громадянина України для виїзду закордон для неповнолітньої дочки. Також зауважує, що відповідач забрала дитину з місця її постійного проживання та перебування в Королівстві Іспанія, і з того часу чинить батькові перешкоди в спілкуванні з дитиною, не надає йому можливості зв`язатись з дитиною по телефону та дізнаватись про її перебування, дозвілля, моральний стан і стан здоров`я. Адресу тимчасового перебування дитини позивач дізнався від працівників національної поліції, що дитина перебувала у м. Буча Київської області. Посилається також на те, що на думку позивача донька не адаптувалась в соціумі в Україні, перебуває у психологічно не благополучному психоемоційному стані і переживає емоційний дискомфорт, відчуття незахищеності, відчуває до батька емоційну прихильність. Позивач неодноразово намагався зв`язатись з відповідачем в телефонному режимі, шляхом надсилання СМС повідомлень, та електронних листів на електронну пошту, але відповідач ігнорує і не відповідає, тільки надіслала єдиний електронний лист з новоствореної електронної почти через тиждень після зникнення, але зв`язок швидко припинився, та вона ніколи не показувала позивачу його доньку чи її фото, хоча він просив його кілька разів в електронних листах. Крім того продовжував надсилати їй електронні листи, не отримуючи відповіді. Вказує, що в день розірвання шлюбу - 24 липня 2023 року відповідач зателефонувала йому і він міг побачити доньку, але приблизно через тиждень, 02 серпня 2023 року вони знову спілкувалися, і позивач міг бачити доньку знову, але говорити з нею лише кілька хвилин. Посилається на те, що позивач як батько не може здійснювати своїх прав унаслідок того, що відповідач неправомірно утримує у себе дитину і тим самим перешкоджає йому здійснювати виховання дочки. Позивач неодноразово вимагав передачі йому дитини, але відповідач добровільно відмовляється повернути дитину, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цією позовною заявою в якій просив визнати незаконним вивезення відповідачем з Іспанії та утримування на території України малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; повернути малолітню дитину ОСОБА_2 до місця постійного проживання в Королівстві Іспанія; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача передати малолітню дитину ОСОБА_2 батьку дитини ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Іспанії, на позивача; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Королівства Іспанії, а також стягнути судовий збір з відповідача.

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за №1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

28 листопада 2023 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залучено до участі у справу в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України та орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, а також витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію стосовно того, чи перетинали державний кордон за період з 01 травня 2023 року по 28 листопада 2023 року: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2023 року повторно витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію стосовно того, чи перетинали державний кордон за період з 01 травня 2023 року по 11 грудня 2023 року: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Представником третьої особи Міністерства юстиції України Лехтер М.С. надано письмові пояснення, в яких вона просила прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних у справі доказів з максимальним врахуванням інтересів діяти дітей.

26 грудня 2023 року у підготовчому судовому засіданні судом без виходу до нарадчої кімнати ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначити судове засідання до судового розгляду по суті.

Представник позивача надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та проти заочного рішення не заперечувала, а також надала клопотання про виступ представника у судових дебатах, в яких виклала позовні вимоги та їх обґрунтування.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, на підставі ст. 130 ЦПК України повідомлялась належним чином про день, час та місце розгляду справи, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення.

Представник третьої особи Міністерства юстиції України у своїх письмових поясненнях просила прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів з максимальним врахуванням інтересів дітей.

Представником третьої особи - органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР до суду було подано заяву про розгляд справи без її участі та просила вирішити справу на розсуд суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року вирішено питання про заочний розгляд справи.

За таких обставин, суд розглянув справу за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, представником позивача не заперечувалось проти ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наявної в матеріалах копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, місце народження: АР Крим, Україна (т. 1 а. с. 122).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження, повторно виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 02 лютого 2010 року, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Євпаторія, смт. Заозерне Автономної Республіки Крим, Україна, про що зроблено відповідний актовий запис №1327 (т. 1 а. с. 89).

Зі змісту відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №265656 від 10 жовтня 2023 року судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 10 листопада 2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 92).

Судом встановлено, що 22 березня 2013 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб у міській раді Арадіппу, Кіпр, в реєстрі за №22497, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, переклад якого з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 123-125).

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_8 та ОСОБА_10 народилась донька ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, зареєстрованому в місцевому реєстрі штату ОСОБА_11 за №066375828, переклад якого з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 126-128).

В матеріалах справи наявні: довідка з коледжу «Del Salvador» за підписом директора коледжу Мануеля Магдалено Пеня, якою засвідчено, що ОСОБА_2 є ученицею та зарахована в 1-й клас дитячого садка в 2023-2024 навчальному році; документ, що підтверджує право на медичну допомогу власника - ОСОБА_1 вбачається, що його дитині ОСОБА_2 надається право на державну медичну допомогу (номер соціального забезпечення 90), переклад яких з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 161, 165).

Судом встановлено, що 23 травня 2023 року постановою Суду першої інстанції №16 м. Сарагоси (провадження №0000330/2023) прийнято невідкладні забезпечувальні заходи з метою захисту неповнолітньої ОСОБА_2 , а саме: пану ОСОБА_1 доручається опіка та піклування над неповнолітньою, а також виключного здійснення сімейних повноважень щодо неї; недоцільно встановлювати режим побачень між матір`ю ОСОБА_6 і неповнолітньою незалежно від того, що може бути узгоджено після того, як вони будуть знайдені; виїзд з національної території неповнолітньої ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборонений без попереднього дозволу суду; заборонена видача паспорта неповнолітньої ОСОБА_2 , переклад якої з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 153-156).

Також судом встановлено, що 24 липня 2023 року рішенням Суду першої інстанції №16 м. Сарагоси № 000227/2023 (провадження №0000278/2023) розірвано шлюб, укладений 22 березня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а також було прийнято рішення про прийняття заходів особистого і майнового характеру: на пана ОСОБА_4 покладається опіка та піклування над спільною дочкою ОСОБА_2 ; на пана Вакеро покладається виключне здійснення сімейних повноважень/батьківських прав/батьківських обов`язків щодо спільної дочки ОСОБА_2 ; в даний час недоцільно встановлювати ні будь-який конкретний режим відвідування між пані ОСОБА_5 і Емілі, ні ніяких конкретних аліментів на користь дівчинки, без шкоди для того, що після того, як дівчинка і мати будуть знайдені і повернуті, або, у всякому разі - дівчинка, саме в органі виконання рішення буде якомога швидше визначена система спілкування, яка повинна бути встановлена з матір`ю після оцінки обставин, існуючих на той момент як по відношенню до дитини та її стану, так і по відношенню до матері, а також щодо розміру виплати, яку вона повинна вносити для покриття витрат і потреб дівчинки, і пов`язані з цим заходи; забороняється виїзд неповнолітньої ОСОБА_2 з національної території, за винятком випадків попереднього дозволу суду, а також забороняється видача паспорта або, у відповідних випадках, його продовження зазначеній дитині, переклад якого з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 129-133).

Крім того, в матеріалах справи наявний протокол №9891/23 з якого вбачається, що ОСОБА_8 звернувся до Головного Управління поліції Національної поліції Міністерства внутрішніх справ з повідомленням про події, які відбулись 19 травня 2023 року, зокрема про те, що приблизно о 20 годині 30 хвилин він повернувся в квартиру, де проживає разом з ОСОБА_6 , з якою перебуває в процесі розірвання шлюбу, та з якою у них спільна дочка ОСОБА_2 , але на цей момент вони проживають в одному і тому ж житлі, подавши заяву про розлучення 08 травня 2023 року, та не мають рішення про режим опіки над неповнолітньою дитиною, виявивши, що пропала велика валіза, одяг ОСОБА_3 і його дочки, а також різні предмети особистої гігієни та документи, отже він боїться, що ОСОБА_3 може спробувати покинути країну з його дочкою, оскільки вона іноді говорила йому, що якщо вони розійдуться, вона поїде з донькою, а тому він не знає, де їх можна знайти, хоча минулого тижня ОСОБА_3 намагалася відправитися в ОСОБА_12 для оформлення документів в українському посольстві разом з донькою, хоча в кінці кінців поїхала одна, адже заявник не дав на це свою згоду, а переклад протоколу з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 145-147).

З матеріалів справи також вбачається, що 01 серпня 2023 року ОСОБА_8 звернувся із заявою про сприяння поверненню дитини в Центральний орган Іспанії згідно Гаазької Конвенції від 25 жовтня 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та 01 серпня 2023 року уповноважив центральний орган влади України та її посадових осіб діяти від його імені та вжити всіх необхідних дій у зв`язку із вищевказаною заявою, переклад якої з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в Іспанії Оленою Заєць (т. 1 а. с. 148-152, 157-160).

Згідно відповіді, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації ДПСУ у відповіді №91-46817/18-23-Вих від 27 вересня 2023 року на запит адвоката Левицької О.І. надано витяг з наявною в Базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 01 квітня 2023 року по 20 вересня 2023 року ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якого вбачається, що 22 травня 2023 року вона перетинала державний кордон України через пункт пропуску «Лужанка» у напрямку «В`їзд» та 10 вересня 2023 року перетинала державний кордон через пункт пропуску «Могилів-Подільський» у напрямку «Виїзд» (т. 1 а. с. 166-167).

Крім того, на виконання ухвали суду Головним центром обробки спеціальної інформації ДПСУ у відповіді №19-3601/18/24-Вих від 16 січня 2024 року надано витяг з наявною в Базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 01 травня 2023 року по 11 грудня 2023 року ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якого вбачається, що 22 травня 2023 року вона перетинала державний кордон України через пункт пропуску «Лужанка» у напрямку «В`їзд» та 10 вересня 2023 року перетинала державний кордон через пункт пропуску «Могилів-Подільський» у напрямку «Виїзд» (т. 2 а. с. 95).

Матеріалами справи підтверджено, що Міністерство юстиції України надало ОСОБА_1 відповідь №148805/14830-1-23/12.1.2 від 14 листопада 2023 року на звернення від 21 вересня 2023 року, яке надійшло до Міністерства юстиції України через Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в межах компетенції повідомило, що під час опрацювання заяв про сприяння поверненню дитини з України до іноземної держави Міністерство юстиції України уповноважене діяти виключно в межах Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою КМУ від 10 липня 2006 року №952. Заяву про сприяння поверненню дитини ОСОБА_2 до Королівства Іспанія відповідно до зазначеної Конвенції, яка надійшла до Міністерства юстиції України через Міністерство юстиції Королівства Іспанія, зареєстровано 07 червня 2023 року. На підставі заяви про повернення дитини, відповідно до пп. 6 п. 9 Порядку Міністерство юстиції України листом від 10 серпня 2023 року звернулося до Національної поліції України з проханням надати сприяння у встановленні місцезнаходження дитини та/ або матері дитини. 19 вересня 2023 року Міністерством юстиції України отримано відповідь Національної поліції України про те, що дитина перебуває у м. Буча Київської області, проте на час спілкування з працівниками патрульної поліції мати відмовилася надавати точну адресу місця перебування дитини, побоюючись неправомірних дій зі сторони батька (т. 1 а. с. 236-237).

Також у вищезазначеній відповіді Міністерства юстиції України зазначено, що 26 жовтня 2023 року Міністерством юстиції України отримано лист територіального органу Мін`юсту з інформацією про те, що мати дитини на зв`язок не виходить; Ірпінським міським районним судом Київської області повідомлено про відсутність у зазначеному суді справ з питань визначення місця проживання дитини; відповідно до інформації про реєстрацію місця проживання дитини; відповідно до інформації Управління обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відомості щодо реєстрації місця проживання матері відсутні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.

Згідно із ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, міжнародні договори України по суті ієрархічно розташовуються вище від інших актів законодавства України та мають під собою конституційний статус, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу.

Крім того, в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» також зазначено, що застосовуючи міжнародні договори України під час здійснення правосуддя, суди повинні враховувати, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що Україна, виступаючи за сумлінне виконання міжнародних договірних зобов`язань, тим самим підтверджує проголошене в статті 18 Конституції України прагнення неухильно дотримуватися загальновизнаних принципів і норм міжнародного права.

Згідно із ст. ст. 3, 9, 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Суд звертає увагу, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе (рішення ЄСПЛ «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, п. 96 від 26 листопада 2013 року).

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява №7853/09, пункти 93 - 108 від 26 листопада 2013 року, а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява №39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява №31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000-I, «Йосуб Карась проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява №7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява №6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява №22643/14, пункти 93 - 95, від 12 березня 2015 року (справа «Сатановська та Роджерс проти України» (заява №12354/19) від 28 січня 2021 року).

Відповідно до п. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року.

Статтями 1, 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначено, що цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 3 вищевказаної Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №335/5615/19 виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого відбулась зміна місця проживання дитини.

Судом з наявних у справі матеріалів встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Солт-Лейк-Сіті, штат Ютан (США).

Крім того, судом встановлено, що дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_8 та матір`ю ОСОБА_14 , що підтверджується довідкою з муніципального реєстру жителів, переклад якої з іспанської мови на українську мову зроблено перекладачем визнаним Консульством України в ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 14).

Також з матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів (Національної поліції) з повідомленням про відсутність ОСОБА_3 , їх дитини - ОСОБА_2 вдома та відсутність зв`язку з дружиною, а 23 травня 2023 року постановою Суду першої інстанції №16 м. Сарагоси (провадження №0000330/2023) прийнято забезпечувальні заходи з метою захисту неповнолітньої ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_1 доручається опіка та піклування над дитиною Емілі Вакеро Палій та заборона виїзду ОСОБА_2 з країни її перебування без попереднього дозволу суду, а також заборона видачі паспорта ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей Встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що ОСОБА_3 в порушення батьківських прав ОСОБА_1 самостійного прийняла рішення щодо зміни місця проживання їх спільної малолітньої доньки - ОСОБА_2 , і фактично визначила її нове місце проживання в Україні, чим порушила батьківські права позивача, як батька дитини, а також право дитини на належне виховання обома батьками, у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині визнання незаконним вивезення відповідачем з Королівства Іспанія їх спільної доньки підлягає задоволенню.

Вказані вище обставини слугували підставою для звернення позивача із заявою про сприяння поверненню дитини - ОСОБА_2 згідно Гаазької Конвенції від 25 жовтня 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка надійшла до Міністерства юстиції України через Міністерство юстиції Іспанії.

На підставі вищезазначеної заяви про повернення дитини та відповідно до пп. 6 п. 9 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою КМУ від 10 липня 2006 року №952, Міністерство юстиції України звернулось до Національної поліції України з проханням надати сприяння у встановленні місцезнаходження дитини та/ або матері дитини та 19 вересня 2023 року Міністерством юстиції України отримано відповідь Національної поліції України з інформацією про що дитина перебуває у м. Буча Київської області, проте на час спілкування з працівниками патрульної поліції мати відмовилася надавати точну адресу місця перебування дитини.

Стаття 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначає як незаконне таке переміщення або утримування дитини, коли при цьому порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику, що включають в себе, зокрема, і право визначати місце проживання дитини.

Отже, за вищевикладених обставин, вивезення та утримування дитини відповідачем на території України без згоди на те батька дитини - позивача є протиправним, а відповідач тим самим порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 .

За вказаних умов стаття 8 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Також статтями 11, 12 вищевказаної Конвенції встановлено, що судові й адміністративні органи договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей. Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини.

Статтею 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

ЄСПЛ у рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Суд також виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява №14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

Також ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява №7853/09, п. п. 101, 107)) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява №12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

Статтями 157, 160 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місця проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України в разі, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно правового висновку висловленого у постанові Верховного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 757/51046/17-ц, обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини покладається на особу, яка незаконно перемістила дитину на територію іншої держави.

Суд зазначає, що відповідачем не було спростовано наведених у позовній заяві обґрунтувань та доказів, зокрема не спростовано, що батьком - ОСОБА_1 надавалась згода на переміщення дитини чи те, що ним фактично не здійснювались права піклування на момент переміщення дитини, а також не надано жодних доказів того, що існує серйозний ризик, чи, що повернення дитини до місця її постійного проживання (Королівства Іспанія) загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови.

Крім цього, суд зазначає, що Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не ставить питання повернення дитини до місця постійного проживання в залежність від громадянства дитини, а вирішення питання про повернення дитини до країни місця постійного проживання з метою вирішення компетентним судом питання щодо місця проживання дитини та опіки над нею, пов`язується з місцем постійного проживання дитини, а не належністю до громадянства, а предметом позову у справі що розглядається є виключно повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання.

Отже, встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, виходячи із найкращих інтересів дитини, враховуючи що постійним місцем проживання до переміщення ОСОБА_3 дитини ОСОБА_15 на територію України було Королівство Іспанія, а також те, що утримання дитини на території України було здійснене матір`ю - ОСОБА_3 без згоди батька - ОСОБА_1 , що порушує його право, як батька дитини на піклування дитиною, в зв`язку з чим є незаконним, а також беручи до уваги, що відповідачем не доведено наявності підстав для відмови в поверненні дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення малолітньої дитини - ОСОБА_2 до місця її постійного проживання в Королівстві Іспанія, і такий висновок суду узгоджується із Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та відповідає п. 1 ст. 6 і ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 147,20 грн.

Крім того, беручи до уваги, що позивачем було сплачено судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру, а зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем було фактично заявлено три позовні вимоги немайнового характеру, то судовий збір в розмірі 1 073,60 грн., за третю вимогу немайнового характеру, підлягає стягненню з відповідача на корись держави.

Керуючись Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Європейської конвенції з прав людини, Конвенції ООН «Про права дитини», Конституцією України, ст. ст. 157, 160, 162 СК України, ст. ст. 12, 13, 76-79, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України, орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання незаконним вивезення дитини та повернення дитини до місця постійного проживання задовольнити.

Визнати незаконним вивезення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , з Королівства Іспанія на територію України малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) повернути малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Королівстві Іспанія.

Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_3 передати малолітню дитину ОСОБА_2 батьку дитини ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини в державу постійного проживання Королівство Іспанія, та покласти на ОСОБА_1 витрати пов`язані з поверненням дитини в державу постійного проживання Королівство Іспанія.

Допустити негайне виконання рішення в частині повернення малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Королівства Іспанії.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_4 ) понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 2 147,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин Королівства Іспанія, паспорт № НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Міністерство юстиції України, , місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13.

Третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, , місцезнаходження: 49064, м. Дніпро, пр. Сергія Нігояна, буд. 77.

Суддя: Т.П. Терещенко