Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2385/2024
Головуючий у суді першої інстанції С. С. Захарчук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

14 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Авєлін А. О.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Захарчук С. С., в примішенні Подільського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, визначення способу участі батька у вихованні дитини, мотивованим тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказала, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина. Посилаючись на те, що син зареєстрований і проживає разом з нею, а також неможливість у мирний спосіб узгодити місце проживання дитини, просила визначити місце проживання ОСОБА_5 разом з нею. Також позивач вказувала на необхідність спілкування відповідача з сином та просила суд визначити спосіб участі батька у вихованні сина наступним чином: проводити зустрічі кожної суботи з 11 години по 14 годину в присутності матері - ОСОБА_1 або бабусі - ОСОБА_6 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, визначення способу участі батька у вихованні дітей задовольнено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення способу участі батька у вихованні дітей скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення вказав недостовірні факти, що мають преюдиціне значення для вирішення справи про позбавлення батька дитини батьківських прав, а саме: про сумлінне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки такий факт не встановлювався та не перевірявся судом. Вважає помилковим висновок суду про те, що позивач є неналежною особою на звернення до суду із вимогами про визначення способу участі батька у вихованні дитини з посиланням на те, що з такою вимогою може звертатися лише той з батьків, окремого від якого проживає дитина, що суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом у подібних правовідносинах.

У зв`язку із тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та встановив без належних на те доказів факт сумлінного виконання батьком батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_7 , для встановлення об`єктивної істини позивач на підставі ст. 367 ЦПК України просила прийняти додаткові письмові докази, а саме: висновок органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.02.2023, рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2021 у справі №758/8229/21, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №66671784, постанову про відкриття виконавчого провадження №70238305, ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 18.10.2023 (справа №758/12229/23) про відкриття провадження у справі про зміну способу стягнення аліментів. Вказує, що дані докази підтверджують те, що батько протягом усього часу ставиться несумлінно до виконання своїх батьківських обов`язків, чим порушує права на гідне існування своєї малолітньої дитини.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, причини неявки не повідомив. Будь - яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило. У письмових поясненнях, поданих до суду апеляцйної інстанції, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої істанції залишити без змін.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважав за можливе прийняти докази, додані позивачем до апеляційної скарги, які не були подані до суду першої інстанції, оскільки позивачем доведено неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 15.06.2016 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом №535. Від шлюбу у сторін народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

01 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва.

Малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.02.2022, Орган опіки та піклування вирішив за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.133- 134).

У висновку зазначено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в місті Києві державної адміністрації були присутні обоє батьків. Батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 . Питання щодо встановлення батьку графіку спілкування з дитиною просив не розглядати, вважав визначений матір`юдитини графік побачень таким, що порушує його права та інтереси як батька дитини. При цьому ОСОБА_1 надала пояснення стосовно графіку, зокрема, зазначила, що таким чином бажала забезпечити спілкування сина з батьком. На сьогодні, дане питання спільно узгоджено між нею та батьком дитини. Тому просила не розглядати питання в частині визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Батькам рекомендовано порозумітися між собою та спільно вирішувати питання щодо виховання дитини, виходячи з її найкращих інтересів, віку та бажань.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що відповідатиме інтересам дитини, буде сприяти забезпеченню її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини, дійшовши висновку, що з такою вимогою (у нашому випадку) може звертатись тільки батько дитини, оскільки дитина проживає окремо від нього. Ураховуючи те, що до суду з позовом щодо вирішення спору про участь у вихованні дітей звертається той з батьків, хто проживає окремо від них, якщо той з ким проживають діти чинить перешкоди, суд вважав, що позов в цій частині подано особою, яка не має права на звернення до суду з такою вимогою, така вимога позивачки є передчасним, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Рішення суду в частині визначення місця проживання дитини з матірью сторонами не оспорюється. Позивач лише просить суд виключити з мотивувальной частини рішення посилання суду на сумлінне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки такий факт судом не перевірявся та не встановлювався.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у позові, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно достатті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третястатті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК Українимісцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно зі статтею 160 СК Українимісце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу між сторонами у квітні 2019 року дитина залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Батько дитини ОСОБА_2 не заперечує щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його матір`ю ОСОБА_1 .

Нормами статті 19 СК Українивстановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У зв`язку з надходженням до Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві адміністрації позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, Органом опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації 22.02.2022 складено висновок, згідно якого Орган опіки та піклування вирішив за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Питання щодо визначення участі батька у вихованні дитини Органом опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації не розглядалося.

З огляду на викладене, виходячи з інтересів дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи при цьому його психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, беручи до уваги відсутність заперечень батька щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, оскільки це сприятиме якнайкращому забезпеченню його інтересів.

Однак, зазначаючи у мотивувальній частині обгрунтування висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, суд помилково зазначив, що під час розгляду справи було установлено, що обоє батьків сумлінно ставляться до виконання своїх обов`язків по вихованню сина.

Так у мотивувальній частині зазначено: «Судом установлено, що батьки сумлінно ставляться до виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, разом з тим, ураховуючи висновок органу опіки та піклування від 22.02.2022, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки таке вирішення спору відповідатиме інтересам дітей, буде сприяти забезпеченню її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі».

Проте ОСОБА_1 оспорює факт сумлінного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів сумлінного ставлення ОСОБА_2 до виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина ОСОБА_4 . Суд вважає, що вказана обставина не свідчить про те, що відповідач не виконує належним чином свої батьківські обов`язки по відношенню до свого сина ОСОБА_4 , просто така обставина не було предметом перевірки в суді першої інстанції в цій справі. Як вбачається з матеріалів справи, такі обставини судом першої інстанції не перевірялись, докази цьому в матеріалах справи відсутні, а тому такі висновки суду є передчасними. Відтак висновки суду щодо сумлінного ставлення обох батьків до виконання своїх обов`язків по вихованню дитини не доводились сторонами в цій справі, такі обставини судом першої інстанції не перевірялись, не встановлювались, а тому вони є передчасними та підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд не вийшов за межі позовних вимог, проте дійшов передчасних висновків щодо сумлінного ставлення обох батьків до виконаня своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому колегія суддів вважає, що висновок суду, про те що «батьки сумлінно ставляться до виконання своїх обов`язків по вихованню дітей» слід виключити з мотивувальної частини рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року, з наведених вище підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині відмови суду в задоволенні вимог про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей колегія суддів зазначє наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що дитина проживає разом із нею, вона створила усі необхідні умови для її розвитку. Наміру перешкоджати батьку у спілкуванні з сином в неї немає, навпаки вона хоче зобов`язати батька дитини брати участь у його вихованні та спілкуватися з дитиною, просила визначити спосіб участі батька у вихованні дитини.

Так, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України).

Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 165/2839/17 зазначено, що «устатті 18 СК Українивизначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України). Відповідно до частини другої статті 159 СК Українисуд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону. Тому апеляційний суд зробив неправильний висновок, що такий спосіб буде неефективним».

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, суд зробив помилковий висновок про те, що на звернення з таким позовом відповідно до вимог частин першої і другої статті 159 СК Україн,має право лише той з батьків, хто проживає окремо від дитини та при умові, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.

Разом з тим, вимоги позивача про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, а саме: встановити порядок побачень батька з дитиною ОСОБА_5 , кожної суботи з 11 год 00 хв до 14 год 00 хв в присутності матері або бабусі ОСОБА_6 не можуть бути задоволені судом, оскільки відповідач заперечує проти встановлення запропонованого позивачнм порядку побачень з дитиною виключно у присутності матері або бабусі, що обмежує його права, як батька дитини, на спілкування з сином.

Відповідно достатті 153 СК Українимати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно достатті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Тлумачення статті 159 СК Українисвідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. І таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другоїстатті 155 СК Українибатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, судом має враховуватися принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19, від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другійстатті 78 ЦПК Українипередбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першоїстатті 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі яка переглядається апеляційним судом встановлено, що батько дитини заперечує проти встановлення йому побачень з дитиною у порядку, запропонованому позивачем, оскільки побачення з дитиною у присутності його матері або бабусі порушуватимуть право батька на спілкування з дитиною.

Крім того, під час розгляду справи апеляційни судом було встанолено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення йому порядку та способу спілкування з дитиною, у якому він просить суд встановити порядок спілкування батька з дитиною за графіком: - перша і третя субота місяця з 14 год 00 хв по 18 год 00 хв без присутності матері, - друга і четверта неділя місяця з 14 год 00 хв по 18 год 00 хв без присутності матері, - на Новий рік та день народження сина по 4 години на кожну дату без присутності матері.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.02.2024 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовче судове засвідання на 07.03.2024 (справа №758/1116/24).

Ураховуючи закріплений у положеннях чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у її вихованні, врахувавши бажання батька на участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином у інший спосіб, ніж запропонувала позивач, беручи до уваги відсутність обставин, які б унеможливлювали реалізацію права батька на спілкування з дитиною без присутності матері, необхідність спілкування дитини як з батьком, так і з матір`ю, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дітей, апеляційний суд дійшов висновку про неможливість визначення порядку систематичних зустрічей батька із сином у запропонований позивачем спосіб у присутності матері або бабусі. Такий спосіб участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним не буде у повній мірі відповідати інтересам як дитини, так і батька, який має право на спілкування з дитиною без присутності інших осіб, та такий спосіб не забезпечить належним чином участь батька у процесі виховання сина.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, та встановлені обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, однак суд навів невірні мотиви такої відмови. А тому колегія суддів вважає, що рішення Подільського районного суду м.Києва від 18 липня 2023 року в частині обгрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення способу участі батька у вихованні дитини необхідно змінити, виклавши його в цій частині в редакції цієї постанови. Крім того, суд виключає з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що «батьки сумлінно ставляться до виконання своїх обов`язків по вихованню дітей».

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду по суті спору.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду слід віднести на рахунок держави з урахуванням вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 ,задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року висновок суду, про те що «батьки сумлінно ставляться до виконання своїх обов`язків по вихованню дітей».

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року в частині обгрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення способу участі батька у вихованні дитини змінити, виклавши його в цій частині в редакції цієї постанови.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 березня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна