Справа № 464/6163/23
пр.№ 2/464/207/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу № 464/6163/23 про відшкодування шкоди в порядку регресу, учасниками у якій виступають:

позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

а також представників учасників справи:

представник позивача адвокат Самойленко П.М.,

у с т а н о в и в:

Позивач через систему «Електронний суд» звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просить стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу в розмірі 5522,26 грн.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 20 вересня 2023 року позовну заяву залишив без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Суддя ухвалою від 04 жовтня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторони проти такого порядку розгляду справи не заперечили.

Відповідач просить в позові відмовити за спливом строку позовної давності, що викладене у відзиві на позов, інших заперечень щодо обставин справи не наведено.

Позивач скористався право подачі відповіді на відзив з доводами, що строк позовної давності не є пропущеним.

Надано підтвердження надіслання заяв по суті справи іншим учасникам справи відповідно до вимог цивільного судочинства.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступного висновку.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

За сформованою позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У ході розгляду справи судом установлено, що ОСОБА_2 13 січня 2020 року о 07.35 год у м.Львові по вул.Івана Франка, 55, керуючи транспортним засобом марки «Isuzu Midi» номерний знак НОМЕР_1 , був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не виконав вимоги дорожнього знаку 5.16 (рух по смугах), здійснив виїзд (обгін) на смугу зустрічного руху, створивши небезпеку транспортному засобу марки «Subaru Forester» номерний згак НОМЕР_2 , що здійснив рух назустріч, в результаті створивши аварійну обстановку для автомобіля «Subaru Forester» номерний знак НОМЕР_2 , змусивши його застосувати екстрене гальмування та змінити напрямок руху назустріч, в результаті чого відбулось ДТП між «Subaru Forester» та трамваєм 1200, що рухався в попутному напрямку, чим порушив вимоги п.п.2.3.б, 8.4, 14.2 Правил дорожнього руху України. При цьому, після вчинення описаного, в порушення вимог п.2.10а ПДР України, місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої він причетний, залишив.

Указані обставини встановлені постановою Сихівського районного суду м.Львова від 06 лютого 2020 року по справі № 464/460/20, що набрала законної сили та якою відповідача ОСОБА_2 визнано його винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.124 (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна) та ст.122-4 КУАП (залишення місця дорожньо-транспортної пригоди).

Згідно із ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (постанова Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19).

Оскільки наведена постанова суду набрала законної сили, тому доказуванню не підлягає факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди з підстав порушення відповідачем правил дорожнього руху.

На час вчинення ДТП було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача при експлуатації забезпеченого транспортного засобу марки «Isuzu Midi» номерний знак НОМЕР_3 Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» згідно з полісом № АО/4734956 від 05 грудня 2019 року.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що визнана страховим випадком, автомобілю марки «Subaru Forester» номерний знак НОМЕР_2 завдано технічних пошкоджень, тому ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно із страховим актом № ОЦ/040/000/20/01119 від 12 березня 2020 року з урахуванням ремонтної калькуляції здійснено потерпілому ОСОБА_3 за його заявою виплату страхового відшкодування в розмірі 5522,26 грн (платіжне доручення № 10416 від 16 березня 2020 року).

Такі письмові докази не спростовані відповідачем і сумнівів у достовірності наданих доказів у суду не виникає.

Натомість за положеннями ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди (ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

З урахуванням наведеного страховою компанією отримано право вимагати в порядку регресу від відповідача як страхувальника, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та самовільно залишив місце такої, чого відповідачем не оспорюється.

Також відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

На підставі договору № 03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03 березня 2023 року, укладеного між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ФОП ОСОБА_1 (позивач), останній набув право вимоги невідшкодованої страхової виплати за договором страхування № ОЦ/040/000/20/0119 від 16 березня 2020 року в розмірі 5522,26 грн.

У даному випадку діє презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України), яка не спростована, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010.

Оскільки на підставі договору про відступлення права вимоги відбулось передання прав кредитора у наведеному вище зобов`язанні від ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до позивача, а тому останнім відповідно до вимог закону заявлено вимоги до відповідача як винної особи. Такий факт не ставиться під сумнів відповідачем.

Водночас, розглядаючи заяву відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд установив наступне.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як визначено Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (п.19) (у редакції на момент звернення до суду).

Як регламентовано ст.2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який згодом неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку і є чинним на даний час.

При застосуванні норм права Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 сформував правову позицію про те, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 15 вересня 2023 року, тому трирічний строк позовної давності, який продовжується у зв`язку із воєнним станом, за виконаним 16 березня 2020 року регресним зобов`язанням, не сплив, а тому доводи відповідача в цій частині є голослівними та відхиляється.

Неприйнятним є покликання відповідача щодо пропущення строку позовної давності на постанову Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, адже така розглядалась у порядку адміністративного судочинства, де досліджувалось питання пропуску строку звернення до адміністративного суду за правилами КАС України в умовах воєнного стану без жодної оцінки положень ЦК України.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів сторін, наданих ними доказів, суд дійшов висновку про необхідність захисту цивільних прав позивача шляхом задоволення позову та стягнення з відповідача 5522,26 грн суми сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. Суд погоджується з переконливими доказами та слушними доводами сторони позивача, які відповідачем, незважаючи на свій процесуальний обов`язок, жодним чином не спростовано. Доводи відповідача фактично зводяться до власного суб`єктивного помилкового тлумачення чинного законодавства.

Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний рішення суду та беззастережно доводили протилежне.

При розподілі судових витрат у порядку ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, якими є витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Таким чином, на відповідача слід покласти сплачені позивачем до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору 858,88 грн.

Вивчивши подані докази в підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2900,00 грн, суд не знаходить підстав для відмови у такому відшкодуванні, оскільки ґрунтуються на положеннях ст.137 ЦПК України, неспівмірності таких не встановлено, адже стороною відповідача відповідне клопотання не заявлено.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 5522,26 грн у порядку регресу.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 858,88 грн судового збору та 2900,00 грн витрат на професійну правову допомогу.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 05 березня 2024 року, що є датою його ухвалення за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО