печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Андрієнко І.І.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - відповідач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), в якому просить визнати недійсним кредитний договір № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року, укладений між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 22.11.2005 року між ним (далі - Позичальник) та відповідачем (далі - Банк) було укладено кредитний договір № DNHDGF01430250 (далі - Кредитний договір № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року), відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 20.11.2020 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 45 700,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості у розмірі 40 000,00 доларів США та на сплату страхових платежів у розмірі 5 700,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,06% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,44% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.п. 3.11. Договору. Також з метою забезпечення виконання ним зобов`язань за вказаним Кредитним договором, 22.11.2005 року між сторонами було укладено договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (Іпотекодавець) передав банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, 14.06.2006 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду до Кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року, відповідно до умов якої сторони змінили розмір відсотків за користування кредитом та розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування. Вказує, що Кредитний договір № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року не містить детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням погашенням та укладенням кредитного договору, тобто усіх істотних умов договору, що, відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Позивач вважає, що у порушення ст. 203 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», він, з вини банку, не був ознайомлений як перед, так і під часу укладення кредитного договору, зі всіма його умовами, які для нього мають суттєве значення та могли істотно вплинути на його волевиявлення і здійснення свідомого вибору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2023 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

04.07.2023 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 21.11.2023 року.

21.11.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Стаднікова Д.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2023 року, у зв`язку із першою неявкою позивача, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 04.03.2024 року.

29.11.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, оскільки оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України, відтак правові підстави для визнання недійсними кредитного договору відсутні. Крім того, вказує, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2022 року у справі № 201/10770/21 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року у справі № 201/9552/21-ц встановлено дійсність Кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року, тому вказані обставини, не підлягають доказуванню під час розгляду вказаної справи. Також відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій відповідач просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки спірний договір був укладений 22.11.2005 року, тоді як позивач звернувся до суду у квітні 2023 році, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

В судове засідання 04.03.2024 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України, причини неявки суду невідомі.

Оскільки, згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Суд встановив, що 22.11.2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) укладено кредитний договір № DNHDGF01430250 (далі - Кредитний договір № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року), відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 20.11.2020 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 45 700,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості у розмірі 40 000,00 доларів США та на сплату страхових платежів у розмірі 5 700,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,06% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,44% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.п. 3.11. Договору (а. с. 4 - 5).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року, погашення заборгованості за цим договором (за винятком комісії, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 679,38 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку відповідно до п.п. 2.2.9, 4.3. Договору.

Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як визначено у ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Як визначено у ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, чинним законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено у ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Спірний кредитний договір містить всі істотні умови, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений з додержанням обов`язкової письмової форми, зміст договору не суперечить чинному цивільному законодавству та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення сторін договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується тим, що договір в подальшому виконувався обома сторонами. При цьому позивач не скористався своїм правом на відмову від кредитного договору.

Отже, правові підстави для визнання кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року недійсним відсутні.

При цьому, судом враховано, що 17.01.2022 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у справі № 201/10770/21 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання частково недійсним кредитного договору № DNHDGF01430250 від 22.11.2005 року.

Під час розгляду цивільної справи № 201/10770/21 судом перевірялися доводи ОСОБА_1 щодо щомісячної сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування.

Як визначено у ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлено.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення встановленого ст. 81 ЦПК України обов`язку позивач не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів недійсності спірного кредитного договору.

При цьому, відповідач просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) та у п. п. 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійним кредитного договору є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується, а відповідачем належних доказів на підтвердження понесення судових витрат не надано.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 203, 205, 215, 536, 626, 628, 634, 640, 641, 644, 1054 Цивільного кодексу України, , ст. ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 103, 104, 133-141, 259, 263-265, 273, 274-279, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 04.03.2024 року.

Суддя І.В. Григоренко