Постанова

Іменем України

20 лютого 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/6573/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

від 20 грудня 2023 року

в складі судді Кордюкової Ж. І.

у цивільній справі №752/2507/22 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 446 620,28 грн майнової шкоди та 50 000 грн моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

27 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - Коваль В. Б. подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив покласти на відповідача понесені позивачкою витрати на правничу допомогу в розмірі 80 000 грн, які понесені під час ведення справи ОСОБА_1 у досудовому розслідуванні, оскарженні постанови слідчого про закриття кримінальної справи, щодо ОСОБА_2 , ведення адміністративного та цивільного провадження в Голосіївському районному суді м. Києва.

Ухвалою Голосіївськогорайонного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року заяву про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, Коваль В. Б. ,діючи від імені ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України та дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи.

Суд не врахував правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Суд також не врахував, що згідно договору про надання правничої допомоги, укладення додатку №1 до договору стосується виключно випадку погодження погодинної оплати, а тому висновок суду про неможливість визначення у який спосіб сторони визначили розмір гонорару без додатку №1 до договору не відповідає дійсним обставинам справи.

Звернув увагу, що платіжні доручення про сплату витрат на правничу допомогу, які не взяті судом першої інстанції до уваги, містять достатні відомості про розмір узгодженого гонорару, підтверджують прийняття наданих послуг та їх фактичну оплату.

Зазначив, що є безпідставним посилання суду про відсутність детального опису робіт, оскільки надані до заяви про ухвалення додаткового рішення докази понесених витрат, зокрема платіжні інструкції та квитанції, містять вичерпну інформацію про розмір витрат на правову допомогу, який заявлено до відшкодування, призначення платежів підтверджують зв'язок оплати із наданими послугами адвокатом у відповідній справі. Відповідач не подавав заперечень з приводу заявленого розміру витрат.

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення в повному обсязі заяви про ухвалення додаткового рішення.

Представник позивачки - Коваль В. Б. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, поясненняпредставника позивачки Коваля В. Б. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скаргане підлягаєзадоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Голосіївського районного судум. Києва від 24.10.2023 позов задоволено частково.

27 жовтня 2023 року представник позивача - Коваль В. Б. звернувся до суду із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Звертаючись до суду із заявою про відшкодування витрат, представник позивача посилався на те, що відповідно до п. 3.1. Договору про надання правничої між ним та ОСОБА_1 досягнуто домовленості щодо фіксованої плати за послуги надані в досудовому розслідування, оскарженні постанови слідчого про закриття кримінальної справи, щодо ОСОБА_2 , та ведення адміністративного і цивільного провадження в Голосіївському районному суді м. Києва, в розмірі 80 000 грн.

Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності документального підтвердження витрат позивача на правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 30.09.2020 у справі №379/1418/18.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Коваль В. Б. укладено Договір №21102020-1КП про надання правової (правничої) допомоги (далі - Договір), пунктом 1 якого визначено, що адвокат Коваль В. Б. приймає на себе зобов'язання щодо забезпечення та надання правової (юридичної) допомоги ОСОБА_1 .

В пункті 3.1. Договору сторони погодили, що за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, що визначається або на основі фіксованої суми, або на основі щомісячної оплати, або погодинної оплати, що визначається згідно додатка №1 до договору.

29 грудня 2022 року строк дії Договору про надання правничої допомоги від 21.10.2020 було продовжено до 31.12.2024, про що укладено додаткову угоду №1 .

Аналіз наведених фактичних обставин вказує на те, що сторони Договору про надання правничої допомоги погодили умови про розмір гонорару адвоката, а саме те, що він визначається згідно Додатку №1 до Договору.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано Додатку №1 до Договору про надання правничої допомоги, в якому сторони визначили порядок та розмір оплати правничої допомоги.

Встановивши, що у відповідності до умов Договору про надання правничої допомоги доказом, що підтверджує розмір гонорару адвоката у цивільній справі є Додаток №1 до Договору, який в матеріалах справи відсутній, а також встановивши, що не надано детального опису виконаних адвокатом доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність документального підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні заяви про відшкодування витрат.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що надані платіжні інструкції та квитанції на сплату позивачкою на користь адвоката Коваля В. Б. грошових коштів в загальній сумі 80 000 грн не є доказом того, що сторони погодили вартість правової допомоги саме в такому розмірі у цій справі.

Також суд правильно вказав на те, що надані платіжні документи не підтверджують у який саме спосіб сторони Договору про надання правничої допомоги визначили гонорар, чи на основі фіксованої суми, чи щомісячної оплати, чи погодинної оплати.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що надані суду платіжні доручення містять достатні відомості про розмір узгодженого гонорару, підтверджують прийняття наданих послуг та їх фактичну оплату, з огляду на таке.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що як на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивачки Ковалем В. Б. до заяви про ухвалення додаткового рішення було долучено платіжні документи.

Разом з тим, надані представником позивача платіжні доручення не підтверджують понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу саме у даній справі.

Так, згідно квитанції до платіжної інструкції №0.0..1 від 14.01.2023 на суму 15 000 грн, відправником коштів зазначена ОСОБА_1 , а в призначенні платежу зазначено "Для поповнення рахунку Коваль В. Б. " (а. с. 130, 133). Отже, даний платіжний документ не доводить тієї обставини, що кошти було перераховано адвокату Ковалю В. Б. саме за надання правничої допомоги позивачці та ще й у даній справі.

В платіжних інструкціях №0.0..1 від 06.05.2023 та №0.0..1 від 25.10.2023, кожна з яких на суму 15 000 грн, а також в квитанції №0.0..1 від 13.01.2023 на суму 5 000 грн платником зазначена ОСОБА_1 , призначення платежу "За послуги згідно Договору №21102020-1КП" (а. с. 129, 131, 132, 134). Проте, в цих платіжних інструкціях не зазначено у якій саме справі, зокрема у даній цивільній справі, у кримінальній або адміністративній справі сплачено за послуги адвоката згідно Договору №21102020-1КП, зважаючи на те, що в договорі (п. 1.2.) визначено надання правничої допомоги у судових органах України будь-якої ланки та спеціалізації з усіма необхідними для цього повноваженнями, які надані законом позивачу та/або відповідачу та/або третій особі та/або заявникові та/або зацікавленій особі та/або потерпілому та/або свідку та/або підозрюваному та/або обвинуваченому та/або підсудному та/або засудженому та/або виправданому тощо.

Також слід враховувати, що у заяві про ухвалення додаткового рішення Коваль В. Б. зазначив, що на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 80 000 грн, які понесені нею під час кримінальної справи, адміністративного провадження та цивільного провадження.

Отже, вище перелічені платіжні документи на аркушах справи 129, 131, 132, 134 не підтверджують факту понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу саме у даній справі, яка переглядається. Більш того, звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, представник позивачки Коваль В. Б. не виокремив, який саме розмір витрат на правничу допомогу, виходячи із суми 80 000 грн, понесено у даній цивільній справі.

Таким чином, платіжні документи на які посилається представник позивачки Коваль В. Б. не підтверджують розмір узгодженого гонорару адвоката та не підтверджують прийняття послуг з надання правничої допомоги позивачці у даній справі.

Доводи апеляційної скарги, що укладення додатку №1 до договору стосується виключно випадку погодження погодинної оплати колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в п. 3.2. Договору про надання правничої допомоги сторони погодили, що оплата послуг адвоката із надання правової допомоги на основі погодинної оплати здійснюється в такі ж самі строки, що й оплата на основі щомісячної фіксованої плати, на підставі відповідного звіту адвоката або рахунку, у якому зазначається кількість витрачених годин, а також зміст вчинених адвокатом дій.

Однак, в матеріалах справи відсутні звіт або рахунок адвоката, в якому зазначена кількість витрачених адвокатом годин та зміст вчинених ним дій. Тобто, відсутні докази на підтвердження того, що між сторонами Договору досягнуто згоди на погодинну оплату гонорару адвокату.

З наведеного слідує, що положення Договору про надання правничої допомоги представник позивача тлумачить на власний розсуд.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, оскільки розглядаючи заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу суд першої інстанції не вирішував питання про визначення розміру гонорару або його зменшення, а відмовив в задоволенні заяви з підстав недоведеності пред`явлених вимог. А правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц було висловлено, виходячи з того, що суд дійшов висновку про зменшення розміру гонорару адвоката з власної ініціативи.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат з підстав недоведеності, то не мають правового значення доводи скарги про відсутність заперечень з боку відповідача з приводу пред`явленого розміру витрат. Більш того, такі доводи не можуть бути прийняті до уваги суду і з тих підстав, що заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу адвокат позивачки Коваль В. Б. подав через систему "Електронний суд" та поруч з цим всупереч вимогам ч. 7 ст. 43 ЦПК України не надав доказу надсилання листом з описом вкладення відповідачу копії поданої до суду про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в заяві про відшкодування витрат на правничу допомогу представник позивача Коваль В. Б. вказував на те, що витрати на правничу допомогу, в тому числі було понесено під час ведення справи ОСОБА_1 у досудовому розслідуванні, оскарженні постанови слідчого судді про закриття кримінальної справи відносно відповідача та ведення адміністративного провадження.

Водночас, положеннями ЦПК України не передбачено вирішення судом, який ухвалив рішення за правилами цивільного судочинства, розгляд питання про відшкодування витрат сторони у справі, понесених під час кримінального або адміністративного провадження.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про відшкодування витрат, а фактично зводяться до власного тлумачення позивачем положень закону, якими врегульовано порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду попередньої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що переглядається, ухвала суду відповідає вимогам вмотивованості.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2024 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

О. В. Немировська