ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Київ

справа № 520/14385/17

провадження № 61-12185св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Панченко Ольга Вікторівна, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого

2021 року у складі судді Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Сегеди С. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання права власності.

2. Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що із 15 квітня 2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , з яким мають спільних дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

3. Стверджувала, що під час шлюбу за її власні кошти був побудований будинок на АДРЕСА_1 , який мав бути оформлений на дітей. Вказані грошові кошти отримані нею від батьків та інших фізичних осіб, однак письмовий договір про надання позики не укладався. На отримані нею грошові кошти були придбані будівельні матеріали, а також здійснювалася оплата будівельних робіт.

4. У 2012 році будівництво було завершено, будинок здано в експлуатацію, а оформленням документів на будинок займався її чоловік ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5. Спадщина, що залишилася після смерті ОСОБА_5 , була розподілена між нею, її дітьми та матір`ю померлого - ОСОБА_6 .

6. Вважала, що будинок не входить до складу спадщини, оскільки була впевнена, що право власності на будинок зареєстровано за дітьми. Іншого житла, крім вказаного будинку ні вона, ні її діти не мають.

7. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, а у вересні 2016 року від дочки ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , вона дізналась, що право власності на будинок зареєстровано не за її дітьми, а за матір`ю ОСОБА_5 , яка заповіла будинок своїй дочці.

8. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності по 1/2 частині житлового будинку,

з господарськими будівлями, загальною площею 300,7 кв. м, житловою площею 68,2 кв. м, розташованому по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

9. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року, у позові відмовлено.

10. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вважав, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що спірний будинок належить її дітям та що їх право порушено відповідачкою.

11. Також судами були взяті до уваги судові рішення у справі

№ 520/13312/16-ц та встановлені у них обставини, зокрема про те, що

саме ОСОБА_6 є власником спірного будинку та земельної ділянки.

12. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залучені до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Панченко О. В., просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14. 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Панченко О. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року.

15. Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року поновлено

ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які

у листопаді 2023 року надійшли до Верховного Суду.

16. Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

17. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року

у справі № 910/10987/18, від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6,

від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 10 грудня 2019 року

у справі № 910/6356/19, від 15 жовтня 2019 року у справі № 813/8801/14

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

18. Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

19. Вважає, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин статтю 328 ЦК України та статтю 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

20. Крім того суд апеляційної пославшись на преюдиційність фактів, встановлених у справі № 520/13312/16-ц, фактично обґрунтував свою постанову мотивами інших судових рішень.

21. Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про допит свідків, а апеляційний суд цих порушень не усунув.

22. Звертає увагу, що спірний будинок збудований нею за власні кошти, однак права власності на нього ні вона, ні її діти не мають та фактично залишились без житла і коштів, які були витрачені на будівництво будинку.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

23. У грудні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат

Дівіна А. А., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить продовжити строк для подання відзиву та відмовити у задоволенні касаційної скарги.

24. Колегія суддів, враховуючи дату вручення ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття касаційного провадження, строк необхідний для підготовки відзиву, приписи частини другої статті 127 ЦПК України, вважає за можливе продовжити строк для подання відзиву до 20 грудня 2023 року.

25. У відзиві ОСОБА_2 вказує, що суди обґрунтовано врахувавши судові рішення у справі № 520/13312/16 дійшли правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 порушення права її дітей на спірний будинок. Також вважає помилковими доводи касаційної скарги щодо відмови

у задоволенні клопотання про допит свідків, оскільки показання свідків стосовно будівництва спірного будинку та осіб, які в ньому проживали не належать до предмета доказування у цій справі.

Обставини справи, встановлені судами

26. ОСОБА_1 із 15 квітня 2000 року перебувала з ОСОБА_5

у зареєстрованому шлюбі, під час якого народилися діти: ОСОБА_4 , 2004 року народження та ОСОБА_3 , 2003 року народження.

27. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_6 .

28. У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання нікчемним заповіту ОСОБА_6 щодо розпорядження житловим будинком з господарськими спорудами по

АДРЕСА_1 , та визнання за нею права власності на спірний будинок.

29. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 року у справі № 520/13312/16-ц, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

30. У рішенні в справі № 520/13312/16 суд дійшов зокрема таких висновків: «…Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що в період шлюбу

з померлим за її власні кошти був побудований будинок

АДРЕСА_1 , який мав бути оформлений на дітей, однак, як з`ясувалось пізніше, право власності на будинок було зареєстровано за матір`ю померлого, яка не має жодного відношення до будинку, тому не мала права ним розпоряджатися. Суд не погоджується з такими твердженнями позивача, та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. 23 грудня 1999 року (майже за чотири місяці до укладання позивачем шлюбу) державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І. А. було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Одеська міська рада продала, а ОСОБА_6 купила індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді 202/1000 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з: 8 літніх житлових будівель загальною житловою 594,0 кв.м., і надвірних будівель: сараї - "З, Л, Н, Ж, Ш, Щ, У, О, Ч, Ф, Ю, Я" , літніх кухонь - "Л1, Л2, Л3, Л4, Л5, Л6, Л7, Л9, С ", гаража «Л8», веранди «Т», душа «Н», огорожі № 1-6, І мостіння, розташованих на земельній ділянці загальною площею 5955 кв. м. Відчуженню підлягають будівлі та споруди, розташовані на ділянці № 3 дачного містечка, позначених на плані: дерев`яне літній будова під літерою "К", загальною житловою площею 184,4 кв. м, сараї "Ю" "Я". На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 12 січня

2000 року представництвом з управління комунальною власністю Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на будівлі та споруди № 005603 , яке посвідчувало право приватної власності ОСОБА_6 на 202/1000 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які в цілому складаються з літньої споруди під літерою «К», загальною житловою площею 184,4 кв.м., та споруди у вигляді сараїв під літерами «Ю», «Я». Згодом, 28 грудня 2000 року на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 31 жовтня 2000 року № 1929 ХХІІІ, ОСОБА_6 було видано державний акт про право приватної власності на землю Серії ІІІ-ОД № 063172, відповідно до якого останній було передано у приватну власність земельну ділянку

площею 0,0642 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Далі, отримавши всі дозвільні документи, ОСОБА_6 реконструйована належні їй вищевказані 202/1000 частин домоволодіння,

в результаті чого виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 травня

2012 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок

з господарськими будівлями, яке посвідчує, що об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому дійсно належить ОСОБА_6 на праві приватної власності та складається з будинку

літ. «А», загальною площею 300,7 кв. м, житловою площею 68,2 кв. м, сараю літ. «Б», альтанки літ. «В», відображених у технічному паспорті від 06 серпня 2009 року. Це свідоцтво було видано на підставі свідоцтва № 15000751 про відповідність забудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 27 серпня 2009 року, державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 грудня

2000 року…».

31. При вирішенні справи № 520/13312/16-ц суд взяв до уваги, що правовстановлюючі документи ОСОБА_6 на спірний будинок недійсними в не визнавались та скасовані не були, у зв`язку з чим вона є власником спірного будинку та земельної ділянки. Суд критично поставився до видаткових накладних, які були надані позивачкою як докази будівництва будинку за власні кошти, оскільки з них не вбачається того, що будівельні матеріали були придбані та використані саме для будівництва будинку за адресою АДРЕСА_1 .

32. Крім того суд не взяв до уваги як докази розписку складену ОСОБА_7 15 травня 2000 року, про те, що він зобов`язується надати своїй дочці,

ОСОБА_8 , грошові кошти на будівництво будинку в сумі не менше 100 000 дол. США, оскільки у розписці не вказано на будівництво якого саме будинку передавались кошти, як і не надано жодних доказів того, що кошти були передані позивачці та використані нею на будівництво спірного будинку.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

33. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

34. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

35. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

36. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

37. Відповідно до статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

38. Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

39. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

40. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення

(чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку

з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (див. постанови Верховного Суду від 03 вересня

2018 року у справі № 683/1540/16-ц, від 08 листопада 2021 року у справі

№ 639/4848/18).

41. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

42. Вирішуючи справу, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

43. Звернувшись до суду у цій справі позивачка просить визнати право власності по 1/2 частині спірного будинку за її дітьми ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 , зазначаючи підставою такого визнання, зокрема усні домовленості між нею та її чоловіком щодо оформлення права власності на будинок за дітьми.

44. Підстави набуття права власності визначають зокрема норми викладені у главі 24 ЦК України.

45. Однак жодних передбачених законом підстав для набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності на спірний будинок позивачкою не доведено. Усні домовленості, які нібито існували між нею та її чоловіком щодо реєстрації права власності на спірний будинок за їх дітьми, не належать до визначених законом підстав для набуття права власності.

46. У разі, якщо позивачка вважала, що спірний будинок збудовано нею за власні кошти, то вона мала доводити належність будинку на праві власності саме їй, на що правильно звернули увагу суди надаючи оцінку наданими позивачкою доказам щодо походження будівельних матеріалів. Натомість

у справі № 520/13312/16 суди вже відмовили у визнанні права власності на спірний будинок за ОСОБА_1 .

47. Отримавши відмову у задоволенні позову в справі № 520/13312/16 (рішення суду набрало законної сили 16 листопада 2017 року), ОСОБА_1 ,

23 листопада 2017 року звернулась до суду із розглядуваним позовом,

в якому вже просила визнати право власності на спірний будинок за її дітьми.

48. Встановивши, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 , яка на випадок своєї смерті розпорядилася ним заповівши своїй дочці ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_1 .

49. З огляду на імперативні положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, суди обґрунтовано врахували обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 16 листопада

2017 року, у справі № 520/13312/16-ц за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_9 про встановлення нікчемності правочину та визнання права власності на нерухоме майно.

50. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви позивачки про виклик свідків постановивши про це відповідну ухвалу

від 17 грудня 2020 року.

51. За встановлених обставин, висновки судів не суперечать узагальненим висновкам щодо обрання ефективного способу захисту та дотримання норм процесуального права, що викладені у постановах Верховного Суду

від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 27 червня 2018 року

у справі № 921/403/17-г/6, від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19, від 15 жовтня 2019 року

у справі № 813/8801/14, на які посилалася заявниця як підставу касаційного оскарження.

52. Суди належним чином виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримали вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір.

53. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

54. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

55. Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

56. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

57. Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

58. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Панченко Ольга Вікторівна, залишити без задоволення.

2. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович