Провадження № 22-ц/812/290/24 Головуючий суду першої інстанції Тавлуй В.В
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року м. Миколаїв Справа № 469/1225/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Тавлуй В.В., в залі судового засідання в сел. Березанка, повний текст якого складено 19 грудня 2023 року, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк, Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі заяви від 06 березня 2015 року, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок розмір якого, з урахуванням подальшого збільшення, склав 5 000 грн та зобов`язалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, сплачувати комісії.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит згідно з договором.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 14 червня 2023 року у неї утворилась заборгованість перед банком, яка склала 55 841.25 грн.

Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 06 березня 2015 року станом на 14 червня 2023 року у розмірі 55 841.25 грн.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2015 року, визначену станом на 14 червня 2023 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 4 379.72 грн, а також судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 210.43 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у підписаній відповідачем Анкеті-заяві від 06 березня 2015 року відсутні дані про бажання та згоду ОСОБА_2 отримати будь-який з кредитних продуктів, зокрема, із зазначених у доданому до позовної заяви копіях Довідок про зміну умов кредитування та копії Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг відсутні підписи відповідача, згідно яких можливо було б дійти висновку, що сторони погодили умови договору щодо сплати відсотків по кредиту, розміру кредитного ліміту та строку повернення кредиту.

Отже вимоги про стягнення заборгованості за процентами, є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів, не містять підпису відповідача, а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в позовних вимогах, позивач подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг, особисто підписаній відповідачем, передбачені основні умови договору.

Крім того в пункті 2.1.1.3 Заяви від 21 січня 2021 року, особисте підписання якої відповідач не заперечує, надав право та доручив Банку здійснювати договірне списання коштів з усіх його рахунків без додаткових розпоряджень для погашення будь-яких грошових зобов`язань перед банком, що випливають з цього договору.

Тобто сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, а тому підстави для відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період часу з 21 січня 2021 року по 14 червня 2023 року відсутні.

Навіть звичайний рівень освіти та правової обізнаності пересічного споживача банківських послуг у повній мірі дозволяє повнолітній особі, тобто особі, яка має повний об`єм цивільної дієздатності, належним чином усвідомлювати значення своїх дій та розуміти, що банк (як фінансова установа) не надає послуг безоплатного користування належними йому коштами.

Заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 21 січня 2021 року передбачено базову процентну ставку за користування кредитом.

Доказів на спростування вищевказаної обставини відповідачем суду не надано.

Суд першої інстанції відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги статті 1046 та 1048 ЦК України.

Здійснення місцевим судом висновку про погашення відповідачем заборгованості на підставі порівняння сум отриманих з рахунку та внесених на рахунок сум, нікчемний та він не може встановлювати юридичний наслідок у вигляді відмови позивачу у позові, оскільки місцевим судом не здійснено розрахунку/арифметичних дій між сумою вибутих та внесених коштів за тотожний період часу, не здобуто арифметичного результату у вигляді суми з від`ємним значенням внаслідок цієї арифметичної дії та не наведено такого розрахунку у мотивувальній частині рішення.

Тобто суд першої інстанції здійснив неправомірне порівняння суми заявленої позивачем до стягнення з відповідача заборгованості з сумою коштів внесених відповідачем на рахунок за час користування ним, оскільки ці суми мають різні складові та порядок їх обчислення, від чого висновок місцевого суду по справі неправомірний.

Відповідач не звертався до Банку задля розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами, адже користувався кредитною карткою, про що свідчать особисто вчинені ним операції по кредитній картці.

Обставини справи свідчать про те, що відповідно до частини 2 статті 642 ЦПК України відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, у тому числі щодо сплати відсотків.

Якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає стаття 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Якщо суд не погодився з наданим Банком розрахунком заборгованості, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, у тому числі за процентами.

Натомість висновки суду щодо погашення заборгованості за кредитом суперечать як умовам договору, так і статтям 534, 1048 ЦК України, адже погашення заборгованості за процентами не доводилось відповідачем та не встановлювалось судом, відповідно, факт погашення заборгованості встановлено передчасно.

Відповідачем не доведено факт належного виконання умов кредитного договору, зокрема щодо сплати процентів та повернення в повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, а отже, суд передчасно, з одних лише формальних міркувань та припущень відмовив у задоволенні позову.

Встановивши, що Банк надав відповідачу саме кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав вважати, що кошти які відповідач вносив на рахунок платіжних карток слід вважати, як повернення саме кредитних коштів, а не сплату відсотків за їх користування, оскільки сторонами обумовлено розмір відсоткової ставки за користування кредитом.

Суд першої інстанції, прийнявши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справ та доводів позивача, щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідач надала відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначала, що вона заперечує щодо розміру заборгованості, нарахованої банком за період з 06 березня 2015 року по 14 червня 2023 року.

Вимоги позивача про стягнення заборгованості за користування кредитною карткою є безпідставними, оскільки відомості про розмір встановленого кредитного ліміту, процентну ставку, строк кредитування, наслідки порушення умов кредитування тощо в Анкеті-заяві відсутні.

Надані позивачем витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», витяг з «Тарифів», Паспорт споживчого кредиту, які долучені позивачем до матеріалів справи, не передбачають сплату заборгованості за порушення грошового зобов`язання, не містять підписів сторін.

Крім того Анкета-заява не містить встановленого графіку погашення кредиту, строків кредитування, тобто позивачем не надано підтвердження того, що сторони дійшли згоди щодо умов кредитування.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 06 березня 2015 року ОСОБА_2 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, у якій погодилася з тим, що ця заява разом Пам`яткою клієнта, з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, та що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Разом з тим, у заяві відсутні умови щодо строку користування кредитними коштами, узгодженої процентної ставки, умови повернення кредитних коштів та відповідальності за прострочення платежів.

До Анкети-заяви позивачем надано копії Витягу тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», витягу Умов та правил надання банківських послуг, Паспорт споживчого кредиту датований 13 вересням 2022 роком та заяву про приєднання до Умов та Правил, датовану 21 січня 2021 року.

З наданої Банком виписки по картковому рахунку за договором від 05 квітня 2015 року встановлено, шо відповідач активно користувалася наданими їй кредитними коштами.

З інформації, що міститься у банківській довідці, встановлено, що з 06 жовтня 2015 року по 06 грудня 2019 року розмір кредитного ліміту позивачем збільшувався.

Відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідачу було видано дві кредитні картки одна на строк з 05 квітня 2015 року по березень 2019 року, а інша з 09 квітні 2019 року по березень 2023 року, що підтверджується інформаційною довідкою позивача.

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості за договором від 06 березня 2015 року, станом на 14 червня 2023 року, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 14 червня 2023 року становить 55 841.25 грн, в тому числі:

- заборгованість за тілом кредиту 48 671.39 грн;

- заборгованість за простроченими відсотками 7 169.86 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 стаття 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника про надання банківських послуг від 06 березня 2015 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги за процентами, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06 березня 2015 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів банку, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком Витяги з Тарифів та з Умов та Правил, були надані при укладенні договору позичальнику та яка ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про надання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та їх розміри, порядок нарахування та сплати.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06 березня 2015 року шляхом підписання заяви про надання кредитних послуг.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення процентів по кредиту.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів» прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН та рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року та основні засади цивільного законодавства пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За такого відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зокрема розмір та порядок сплати процентів.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для заперечення висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів по кредиту, оскільки він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

Щодо доводів скарги про стягнення процентів відповідно до статті 1048 ЦК України, то колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже в договорі між позикодавцем та позичальником повинні узгоджуватися умови щодо розміру та порядку сплати процентів, у разі не встановлення розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (стаття 1048 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції ні розмір процентів, ні порядок їх сплати, договором між сторонами не визначені.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом ( частина 3 стаття 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина 4 стаття 12 ЦПК України).

При зверненні до суду Банк у позові зазначив матеріально-правову вимогу до відповідача, що випливає зі спірних правовідносин (предмет позову), а також зазначив підстави позову, якими є обставини (юридичні факти), з наявністю яких або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

В позовній заяві Банк зазначав як підставу позову укладення між сторонами кредитного договору, а саме підписання відповідачем заяви та ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, де визначаються розмір процентної ставки, порядок сплати процентів.

Саме з цими обставинами був ознайомлений відповідач, отримавши на свою адресу копію позовної заяви та додатки до неї.

Саме ці обставини досліджував суд першої інстанції та відповідно до цих обставин розглянув спір.

Будь-яких юридичних фактів, пов`язаних із застосуванням до спірних правовідносин положень частини 1 статті 1048 ЦК України та посилань на такі факти в частині обрахувань заборгованості за кредитним договором з урахуванням рівня облікової ставки Національного банку України позовна заява не містить.

За приписами частини 3 статті 49 ЦПК України підстави позову можуть бути змінені протягом розгляду справи. При цьому позивач замість указаних юридичних фактів посилається на інші, що обґрунтовують ту саму вимогу, але не повинен виходити за межі спірного матеріально-правового правовідношення. Між тим, АТ КБ «ПриватБанк» таким правом позивача щодо зміни підстав позову не скористалося.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування грошовим кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Наданий позивачем на підтвердження своїх вимог Паспорт споживчого кредиту від 13 вересня 2022 року та Заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 21 січня 2021 року не є складовою договору про надання банківських послуг, підписаного сторонами 06 березня 2015 року, не містять посилань на ці докази й доводи позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 634 ЦК України не підлягають задоволенню. У цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період з моменту виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, які є найбільш сприятливими для задоволення позову.

За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, за відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не заперечувала визначені Банком проценти за користування кредитом та сплачувала їх протягом тривалого часу користування кредитними коштами, не заслуговують на увагу, оскільки саме відповідач заперечувала зазначені нарахування та надала суду першої інстанції свій розрахунок заборгованості за вказаним договором.

Фактичне використання кредитної картки позичальником, що свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних правовідносин, не дає суду можливість задовольнити позовні вимоги в цій справі в частині стягнення боргу за відсотками, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів.

Між тим враховуючи доведення позивачем наявності між сторонами правовідносин щодо отримання кредитних коштів і порушення відповідачем грошових зобов`язань по їх поверненню, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підтверджена відповідними доказами, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме як різниця між отриманою сумою коштів та сплаченою відповідачем на її погашення відповідно до відомостей про рух коштів, що містяться у виписці з особового рахунку позичальника. При цьому суд першої інстанції погодився з розрахунком такої заборгованості наданої відповідачем, де витрати запозичених коштів за вказаний період склали 98 620.16 грн, а загальна сума коштів, що була сплачена на погашення боргу склала 94 240.44 грн, отже різниця складає 4 379.72 грн.

Наявність правовідносин між сторонами під сумнів судом першої інстанції не ставиться, що й призвело до часткового задоволення позовних вимог у справі в частині стягнення боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16ц, від 21 жовтня 2020 року у справі № 331/4560/19 що, на думку скаржника, не були враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, не заслуговують на увагу з огляду на те, що в цих постановах розглянуті правовідносини та встановлені обставини справи відмінні від правовідносин та обставин, що встановлені у цій справі.

Так, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15ц суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог. Рішення мотивував тим, що Умови та Правила не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами був укладений кредитний договір на запропонованих банком умовах. Позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальник була ознайомлена з Умовами та Правилами, які містяться в матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Постанову мотивував тим, що зміна умов договору по картковому рахунку в односторонньому порядку відбулася з порушенням Умов та правил, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано належних та допустимих доказів про причини зміни розміру процентної ставки з 1 вересня 2014 року, а також доказів повідомлення позичальника про зміну процентної ставки та погодження з нею цієї дії. Крім того, не надано достатніх доказів, які підтверджують розмір заборгованості відповідача за кредитними зобов`язаннями.

Верховний Суд постанову апеляційної інстанції скасував та направив справу до апеляційного суду на новий розгляд, тобто правових висновків у справі не зроблено.

У справі № 205/2825/18 суд касаційної інстанції не визначав правову позицію щодо застосування судом до спірних правовідносин правил статті 1048 ЦК України в частині визначення процентів, що не були обумовлені сторонами, оскільки такі питання не охоплювались доводами касаційної скарги АТ «ПриватБанк».

У постанові від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16ц судом першої інстанції було розглянуто позов про визнання недійсним кредитного договору. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позову. Отже у цій справі взагалі інший предмет позову.

Обставини у справі № 331/4560/19 та обставини справи, що переглядається, є відмінними, а саме, у справі № 331/4560/19 сторони узгодили відсотки за користування кредитними коштами підписавши анкету-заяву та довідку про умови кредитування, де й були визначені проценти, що не врахував суд апеляційної інстанції. Судові рішення були скасовані, а справа була направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, відсутні підстави стверджувати про належну подібність правовідносин у названих справах та справі, що розглядається.

Аргументи скарги про те, що судом першої інстанції не наведено детального розрахунку суми заборгованості, що була стягнута судом, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції зазначив, що погоджується з детальним розрахунком такої заборгованості, наданої неодноразово відповідачем.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи.

З огляду на викладене, аргументи скаржника правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог Банком не оскаржувалося, тому судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення .

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 05 березня 2024 року.