Справа № 147/1704/23
Провадження № 2-о/147/8/24
У Х В А Л А

іменем України

04 березня 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борейко О. Г.,

із секретарем Прокопенко В. М.,

за участю представника заявника - адвоката Конякіна М. С.,

заінтересованої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

встановив:

Заявник звернувся до суду із зазначеною заявою, в якій просить суд встановити факт перебування у нього, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні трьох дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На обґрунтування заяви зазначає про те, що він має на утриманні 3 дітей, двоє своїх дітей, а після укладення шлюбу 13.12.2022 з ОСОБА_1 взяв на утримання дочку дружини, а саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Так як біологічний батько ухиляється від її утримання, всі витрати лягли на заявника ОСОБА_2 . Він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років необхідне для його звільнення з військової служби. Зазначав, що спір про право відсутній, заявник просить встановити факт утримання ним дітей, який породжує юридичні наслідки саме для нього.

Ухвалою суду від 22 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та задоволено заяву про виклик свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_7

04.03.2024 від представника заявника - адвоката Конякіна М. С. надійшла заява про долучення до справи доказів, а саме: довідки з УСЗН №4 Тростянець та акта про встановлення факту місця проживання громадянина ОСОБА_2 .

В судовому засіданні 04.03.2024 представник заявника підтримав заяву в повному обсязі просив встановити факт перебування в заявника на утриманні 3-х дітей до 18 років, що дасть змогу звільнення ОСОБА_2 з військової служби та заробляти на дітей. Також представник заявника повідомив, що ОСОБА_3 отримав заяву про встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні ОСОБА_2 , в тому числі і його дочки, однак він жодних заперечень не надав, що на думку адвоката свідчить про те, що ОСОБА_3 прийняв ці умови і не заперечує цього факту.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 суду повідомила, що є дружиною заявника і те, що саме ОСОБА_2 утримуються троє неповнолітніх дітей. Зазначила, що заявник до мобілізації ходив на роботу, а зараз на війні і по можливості переказує кошти. Основні кошти для проживання забезпечуються саме заявником. На даний момент ОСОБА_2 мало отримує грошей, їх не вистачає, а коли ходив на роботу, тоді грошей вистачало. В сім`ї одна дитина не спільна. Батько ОСОБА_3 не допомагає дитині не утримує її, його дочка не цікавить і він не бачив дочку вже близько 6 років. Про стягнення аліментів з біологічного батька ОСОБА_1 не зверталася, оскільки ОСОБА_3 повідомив, що сплачувати аліменти він не буде. До реєстрації шлюбу із заявником ОСОБА_2 . ОСОБА_1 отримувала допомогу, як мати одиначка, але після реєстрації шлюбу виплати припинились, і наразі вона отримує грошові кошти, по догляду за дитиною до трирічного віку і на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях, інших доходів немає.

Свідок ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_1 повідомила, що проживає за однією адресою із заявником ОСОБА_2 , який є її зятем, зазначає, що саме ОСОБА_2 утримує всіх трьох дітей. Наразі ОСОБА_2 воює, бере участь в утриманні дітей, чим може тим допомагає, однаково відноситься до всіх дітей. ОСОБА_3 колишній зять не бере участь в утриманні своєї дочки, в нього нова сім`я, і він не бачиться з дитиною сім років, а може і більше. Від ОСОБА_3 йдуть лише погрози дочці, що нічого від нього не получить і він нічого не дасть. Дитину не визнає, зазначає, що був в АТО. Дочка отримує декретні, інших доходів немає.

Заінтересовані особи ОСОБА_3 та представник військової частини НОМЕР_1 до суду не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином.

Заслухавши представника заявника, заінтересовану особу та свідків, дослідивши зміст заяви та доданих до неї документів, суд дійшов таких висновків.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як передбачено ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З роз`яснень, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, однією з умов встановлення факту в рамках окремого провадження є відсутність спору про право, тобто якщо встановлення такого факту підтвердить наявність чи відсутність саме неоспорюваних прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц Верховний Суд виснував, що при визначенні юрисдикції спору суд повинен врахувати правову мету звернення заявника до суду та в аналізі застосування частини шостої статті 294 ЦПК України слід виходити з того, що залишити без розгляду заяву, подану в порядку окремого провадження, у зв`язку із встановленням існування спору про право можливо виключно у тому разі, якщо виявлений спір можливо вирішити саме в порядку цивільного судочинства. Якщо ж такий спір вирішити в порядку цивільного судочинства неможливо, суд повинен закрити провадження у справі (або відмовити у відкритті провадження на стадії прийняття поданої заяви) із зазначенням правильного для вирішення такого правового питання виду судочинства.

У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У постанові від 13.10.2022 у справі №755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей необхідне заявникові для звільнення від військової служби.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 29.08.2023 ОСОБА_2 був призваний на військову службу згідно із Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 зі змінами від 26.07.2023 №452/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації». Наразі ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 25.10.2023.

Заявник ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями повторно виданих Тростянецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 28 листопада 2023 року свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а.с. 13,14). Водночас він не є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Ця дитина є дочкою дружини заявника - заінтересованої особи ОСОБА_1 , а її батьком є ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Тростянецькому району Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області 02 березня 2016 року, серії НОМЕР_4 (а.с. 12).

Відповідно до норм Сімейного кодексу України обов`язок утримання дітей лежить саме на їхніх батьках.

У разі виникнення спору між батьками щодо виконання обов`язку утримання дітей, такий спір вирішується судом.

Так, за змістом положень ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

В частині 3 статті 155 СК України (здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків) зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Частиною 2 статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Водночас, відповідно до абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Законами та Конституцією України визначається, що військова служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни.

Суд зауважує, що окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Як зазначалось вище, в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_2 вказує, що йому необхідно встановити факт перебування дитини від першого шлюбу дружини на його утриманні для ініціювання процедури відповідно до п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Отже, цей факт аж ніяк не пов`язаний з реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника в сімейних правовідносинах.

Обов`язок щодо проходження військової служби є конституційним обов`язком громадянина України. Тому за можливими правовими наслідками ця заява стосується лише сфери публічно-правових відносин (звільнення від проходження військової служби).

Разом з цим, суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту утримання дитини особою, яка не є її батьком не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_3 є біологічним батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьківських він прав не позбавлений. Мати дитини ОСОБА_1 до суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 не зверталася.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично спрямована на невизнання, оспорювання батьківських прав заінтересованої особи ОСОБА_3 , зокрема щодо утримання його дочки, а такі вимоги мають вирішуватися виключно у позовному провадженні.

З огляду на мету, про яку вказано в заяві, задля якої є необхідним вирішення заявленої вимоги, суд дійшов висновку, що заявник зазначає наслідки, які виникнуть не для нього самого, а для дитини його дружини від попереднього шлюбу. Тобто від встановлення факту, про який просить заявник, не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав саме заявника.

З поданої заяви не вбачається, що встановлення цього факту пов`язане з іншими якимись цивільними правами та обов`язками заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням.

Враховуючи наведені обставини, норми сімейного законодавства, суд дійшов висновку, що будь-які дії щодо дітей повноважні вчиняти саме батьки або усиновлювачі дітей, мати дитини не позбавлена права звертатися до суду з позовом до біологічного батька дитини з вимогою про стягнення аліментів або ініціювати спір щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у разі ухилення його від виконання батьківських обов`язків. Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт перебування на утриманні чоловіка дітей його дружини від попереднього шлюбу.

Такому факту надається оцінка в рішенні суду виключно в разі вирішення питання щодо усиновлення, і в таких справах цей факт є беззаперечним (окремому встановленню в судовому порядку не підлягає).

В першу чергу суд відзначає, що заявник не є біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Водночас обставини про які він стверджує, можуть заперечуватись в сфері сімейних правовідносин в першу чергу біологічним батьком дитини, як заінтересованою особою. Твердження заявника, що мати дитини відмовилась від аліментів, а її батько наразі не бере участь у житті дочки, є проблемою матері, яка відмовилась від аліментів і ще потребує доведення. Тобто, ці обставини є оспорюваними і то в межах спору чи про позбавлення батьківських прав чи про стягнення аліментів, чи про усиновлення. Більш того, як повідомила свідок ОСОБА_7 у заінтересованої особи ОСОБА_3 є сумніви стосовно того чи ОСОБА_6 , 2016 року народження є його дочкою.

З протилежної сторони, ОСОБА_2 очевидно не має метою вирішення цього питання в сфері сімейних правовідносин. Його метою є інше - звільнення від проходження військової служби. При тому, що шлюб з матір`ю дітей укладено 13.12.2022.

Окрім того, встановлення заявленого факту, в свою чергу, може призвести до виникнення спору із військовою частиною, пов`язаного зі звільненням від проходження військової служби.

Суд звертає увагу, на тому, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, зокрема, що стосується виконання заявником військового обов`язку, у тому числі й щодо звільнення від проходження військової служби згідно із ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Крім того, визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Із аналізу наведених мотивів суд дійшов висновку про неможливість розгляду заявлених ОСОБА_8 вимог в порядку окремого провадження, оскільки із заяви вбачається спір про право, який виникає з сімейних правовідносин та має розглядатися в позовному провадженні.

З огляду на викладене, є недопустимим ініціювання окремого провадження з метою оцінки обставин, які мають становити предмет доказування у позовному провадженні.

Таким чином, вимога заявника про встановлення факту утримання трьох неповнолітніх дітей - не є вимогою, яка підлягає розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. 293, 315 ЦПК України.

Згідно із ч. 4 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Враховуючи характер даних правовідносин, коло осіб, які беруть участь у справі та вимоги, що ставить заявник, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ЦПК України дане питання має вирішуватись у порядку позовного провадження, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про залишення заяви без розгляду, оскільки із викладених у заяві обставин та наданих матеріалів вбачається спір про право.

Також суд вважає за доцільне роз`яснити заявнику його право подачі позову на загальних підставах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 293, 294, 315, 353 ЦПК України,

постановив:

Заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Роз`яснити учасникам судового розгляду, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст ухвали складено 05 березня 2024 року.

Суддя О. Г. Борейко