Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.02.2024 Справа №607/17666/22 Провадження №2/607/235/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Шимків Л.І., позивача-відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача-позивача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю, визнання права власності, визнання спільним боргом та стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

І. Описова частина.

1.1.Зміст вимог та заперечень учасників справи.

1.1.1.Позовні вимоги та заперечення сторони позивача-відповідача ОСОБА_10

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , просить:

1. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме:

земельну ділянку, загальною площею 0,127 га, кадастровий номер :02:002:0005, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

земельну ділянку, загальна площа 0.1555 га кадастровий номер :01:0001:0193 за адресою Тернопільська область, Тернопільський (Зборівський) район, с. Городище.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 54,1 кв.м., житлова площа 37,8 кв.м., реєстраційний номер майна 19003151.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальна площа 321,7 кв.м., житлова площа 42,6 м.кв., реєстраційний номер майна 01.

4. Визнати за ОСОБА_1 право власності па 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (описка, правильно 5Б), загальна площа 68,2 кв.м., житлова площа 35 кв.м., реєстраційний номер майна 101.

5. Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за договором позики від 10.06.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у розмірі 20000 доларів США.

6. Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за договором позики від 10.06.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у розмірі 80000 доларів США.

7. Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за договором позики від 11.06.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у розмірі 10000 доларів США.

8. Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за договором позики від 08.01.2014, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у розмірі 40000 доларів США.

9. Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за договором позики від 08.01.2014, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у розмірі 25000 доларів США.

10. Визнати спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за договором позики від 18.04.2017, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у розмірі 1 000 000,00 грн.

11. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника 1/2 частки боргового зобов`язання за договором позики від 10.06.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у розмірі 10000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.10.2022 становить 365 600,00 гривень.

12. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника 1/2 частки боргового зобов`язання договором позики від 10.06.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у розмірі 40000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.10.2022 становить 1 462 400,00 гривень.

13. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника 1/2 частки боргового зобов`язання за договором позики від 11.06.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у розмірі 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.10.2022 становить 182 200,00 гривень.

14. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника 1/2 частки боргового зобов`язання за договором позики від 08.01.2014, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у розмірі 20000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.10.2022 становить 731 200,00 гривень.

15. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги ( регресу ) до солідарного боржника 1/2 частки боргового зобов`язання за договором позики від 08.01.2014, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у розмірі 12500 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.10.2022 становить 457000,00 гривень.

16. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника 1/2 частки боргового зобов`язання за договором позики від 18.04.2017, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у розмірі 1 000 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували в шлюбі з 14.08.2006 по 14.08.2019. За час шлюбу за ними було зареєстровано ряд об`єктів майна.

Зокрема, на ОСОБА_1 були зареєстровані: 1) земельна ділянка 0,25 га для будівництва в АДРЕСА_4 ) земельна ділянка 0,49 га для с/г кадастровий номер :02:001:0012, 3) котедж по АДРЕСА_2 ) незавершене будівництво житлового будинку в АДРЕСА_5 ) земельна ділянка, с. Городище , 0,1591 га для будівництва :02:002:0003; 6) житловий будинок, 27.5 АДРЕСА_6 ) земельна ділянка Городище для с/г. 1,82 га :01:001:0700, 8) земельна ділянка, с. Городище , 0,127 га :02:002:0005, 9) земельна ділянка в селі Городище площею 0,1555 га :01:0001:0193, 10) статутний капітал Тернопіль постач, 11) статутний капітал Термик, 12) статний капітал Дружба Нафтопродукт.

За ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1) котедж по АДРЕСА_7 ) квартира загальною площею 68,2 кв.м. по

АДРЕСА_8 , площа 0,127 га кадастровий номер :02:002:0005 набута у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 104, виданого 18.12.2017 Городищенською сільською радою Зборівського району Тернопільської області, а земельна ділянка, в селі Городища, площею 0,1555 га кадастровий номер :01:0001:0193 набута у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 235, виданого 06.11.2018, а отже є приватною власністю ОСОБА_1 .

Крім того, за час шлюбу позивач отримав в борг в інтересах сім`ї на придбання об`єктів нерухомого майна, грошові кошти на загальну суму 5643950,00 грн. Вказані кошти отримані позивачем ОСОБА_1 за договорами позики, отримані в інтересах сім`ї, при цьому погашення даного боргу було здійснено ним одноосібно з власних коштів, тому у сторін виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

1.1.2.Позовні вимоги та заперечення сторони відповідач-позивача ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , просить визнати недійсними:

договір позики, підтверджений розпискою від 10.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_5 20000 доларів США для придбання будинку за адресою АДРЕСА_9 ;

договір позики, підтверджений розпискою від 10.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_6 80000 доларів США для придбання будинку за адресою АДРЕСА_9 ;

договір позики, підтверджений розпискою від 11.06.2010, згідно з якою і ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_7 10000 доларів США для придбання будинку за адресою АДРЕСА_9 ;

договір позики, підтверджений розпискою від 08.01.2014, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_8 40000 доларів США для придбання будинку за адресою АДРЕСА_10 ;

договір позики, підтверджений розпискою від 08.01.2014, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_9 25 000 доларів США для придбання будинку за адресою АДРЕСА_10 ;

договір позики, підтверджений розпискою від 18.04.2017, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_7 1 000 000 грн. для внесення статутного капіталу.

Зазначає, що вказані договори укладалися без її згоди, не в інтересах сім`ї, є фіктивними, про вказані договори вона дізналася тільки під час розгляду справи в суді.

Позивач ОСОБА_1 та його представника підтримали первісний позов з підстав викладених у ньому, проти задоволення зустрічного позову заперечили. ОСОБА_1 пояснив, що до купівлі котеджу він з дружиною жили на орендованих квартирах, працював на фірмі батька. Щоби придбати котедж звертався до різних людей позичити кошти, які віддав в 2019-2020 роках. В котеджі проживає його колишня дружина з дітьми. Пізніше купили сусідній котедж. На позику коштів його колишня дружина давала усну згоду.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник заперечили проти задоволення первісного позову. Зустрічний позов просили задоволити. Зазначили, що за час шлюбу набули спільне майно. Спосіб захисту, який обраний позивачем вважають неналежним і недопустимим.

Відповідачі ОСОБА_9 , ОСОБА_6 заперечили проти задоволення зустрічного позову.

1.2. Рух справи в суді.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами зального позовного провадження.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 03 січня 2023 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року призначено судову технічну експертизу документів, провадження у справі зупинено.

Ухвалою від 21 вересня 2023 року провадження відновлено, у зв`язку із повернення матеріалів цивільної справи.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 листопада 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

ІІ. Мотивувальна частина.

2.1. Досліджені докази та фактичні обставини встановлені судом.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.08.2006, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/13018/19 від 14 серпня 2019 року.

За час шлюбу за ОСОБА_1 зареєстровано таке нерухоме майно:

- шестикімнатна квартира АДРЕСА_11 вартістю 10354750 гривень, набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2010 (т.1 а.с. 100);

- житловий будинок загальною площею 27,5 кв.м. по АДРЕСА_1 вартістю 16710 грн, набутий на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015 (т.1 а.с.149);

- об`єкт незавершеного будівництва, незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 60 % по АДРЕСА_4 вартістю 496880 грн набутий на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2009 (т.1 а.с. 123).

- земельна ділянка, кадастровий номер :01:001:0700, площею 1,82 га для ведення особистого селянського господарства на території Городищенської сільської ради Тернопільського (Зборівського району) вартістю 341010 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015 (т.1 а.с. 21);

- земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0012, площею 4900 метрів квадратних для ведення особистого селянського господарства на території села Геленки Тернопільського (Козівського) району вартістю 210470 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015;

- земельна ділянка площею 1555 метрів квадратних, кадастровий номер :01:0001:0193 для ведення особистого селянського господарства на території села Городище Тернопільського (Зборівського) району вартістю 83030 грн набута на підставі рішення Городищенської сільської ради Зборівського району від 06.11.2018 №235 (т.1. а.с. 50,51);

- земельна ділянка площею 0,127 га, кадастровий номер :02:002:0005 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 орієнтованою вартістю 192265 грн набута на підставі рішення Городищенської сільської ради Зборівського району від 18.12.2017 №104 (т.1. а.с. 135);

- земельна ділянка площею 1591 метрів квадратних, кадастровий номер :02:002:0003 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 вартістю 233210 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2015 (т.1. а.с. 65);

- земельна ділянка площею 2500 метрів квадратних, кадастровий номер :02:001:0011 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_12 вартістю 317600 грн набута на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2009;

За час шлюбу за ОСОБА_3 зареєстровано таке нерухоме майно:

- житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: Тернопільський (Козівський) район, реєстраційний номер нерухомого майна 19003151, орієнтованою вартістю 69250 грн, набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2008 №881 (т.1 а.с. 156);

- квартира загальною площею 68,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_13 , орієнтованою вартістю 12129890 грн, набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2018 (т.1 а.с. 158);

- квартира загальною площею 321,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.2014, орієнтованою вартістю 6080540 грн (т.1 а.с. 160).

Як стверджує ОСОБА_1 він вносив кошти до статутного капіталу ПП «Дружба «Нафтопродукт», ЄДРОПУ 34042478 (т.1 а.с. 164-173).

Також, позивачем за первісним позовом надано розписки:

- від 10.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_5 20000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_9 , які зобов`язується віддати до 01.12.2018. Відповідно до розписки ОСОБА_11 від 20.10.2021 ОСОБА_1 20.10.2021 повернув позичені кошти 10000 доларів США;

- від 10.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_6 80000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_9 , які зобов`язується віддати до 01.12.2017, наявний напис «на 26 серпня 2020 року всю суму боргу повернуто повністю»;

- від 11.06.2010, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_7 10000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_9 , зобов`язується повернути до 01.05.2019. Відповідно до розписки ОСОБА_7 від 05.04.2021, ОСОБА_1 повернув йому борг в сумі 10000 доларів США та 1000000 грн;

- від 08.01.2014, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_8 40000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_10 , зобов`язується повернути до 10.05.2019, наявний напис «Кошти 40000 доларів США повернуто 20.05.2020, підпис ОСОБА_8 »;

- від 08.01.2014, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_9 25 000 доларів США для придбання будинку за адресою: АДРЕСА_10 , зобов`язується повернути до 10.05.2018, наявний напис «25000 доларів США повернуто 20.12.2019, ОСОБА_9 , підпис»;

- від 18.04.2017, згідно з якою ОСОБА_1 позичено в ОСОБА_7 1 000 000 грн для внесення статутного капіталу, кошти зобов`язується повернути до 01.10.2021.

Допитана як свідок ОСОБА_3 показала, що ОСОБА_1 займався бізнесом, працював та мав достатній заробіток, щоби придбавати майно. Про розписки вона дізналася тільки під час розгляду цієї справи, ніколи не була присутня при позиці грошей чи при таких розмовах, чоловік їй про це ніколи не говорив. ОСОБА_9 вона ніколи в себе вдома не бачила, як і ніколи не була в ОСОБА_6 в офісі. Через народження дітей повинна здійснювати догляд за ними. Частину грошей для придбання квартири вона використала від продажу своєї квартири, яку успадкувала. Вона спілкувалася з батьком позивача, він сказав, що минулого року йому привезли готову розписку, і він тільки її підписав. Рутецького вона ніколи не бачила і не знає, не чула щоби він позичав кошти.

Допитаний як свідок ОСОБА_6 показав що позичав гроші ОСОБА_12 . Деталі не пам`ятає.

Допитаний як свідок ОСОБА_9 показав він позичив гроші ОСОБА_12 на придбання котеджу. Кошти передавав в ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в той час не було. Кошти ОСОБА_15 повернув. Щодо позики коштів вони спілкувалися в котеджі в Тернополі, Галина чула, та нічого не говорила. Він позичив 80000 доларів США на купівлю будинку в серпні липні 2010 року. Деталі не пам`ятає.

2.2. Застосовані норми права, та мотиви, з яких виходить суд при їх застосуванні.

У силу статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Верховний Суд в постановах від 27.01.2020 по справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

2.3.Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить із такого.

2.3.1. Щодо позовних вимог ОСОБА_10 про визнання його особистою приватною власністю на земельну ділянку із кадастровим номером :02:002:0005 та земельну ділянку із кадастровим номером :01:0001:0193, суд виходить із такого.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, земельна ділянка, набута за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 1555 метрів квадратних кадастровий номер :01:0001:0193 на території села Городище Тернопільського (Зборівського) району набута ОСОБА_10 на підставі рішення Городищенської сільської ради Зборівського району від 06.11.2018 №235, а земельна ділянка площею 0,127 га кадастровий номер :02:002:0005 по АДРЕСА_1 набута ОСОБА_10 на підставі рішення Городищенської сільської ради Зборівського району від 18.12.2017 №104, а отже, в силу пункту 5 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, є особистою власністю позивача-відповідача.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 3 ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанова ОП Верховного Суду 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20).

На цей час відповідачка ОСОБА_3 не ставить під сумнів належність на праві особистої власності вказаних земельних ділянок позивачу, які набуті в порядку приватизації, а отже жодним чином не порушує його права.

Суду не надано доказів того, що відповідачем порушено цивільне право чи інтерес позивача, який підлягає судовому захисту.

Право особистої власності на вказані земельної ділянки виникли у позивача в силу закону, і додаткового судового захисту не потребує.

Тому, позов в цій частині не підлягає до задоволення.

2.3.2. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності па 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 54,1 кв.м., житлова площа 37,8 кв.м., реєстраційний номер майна 19003151, 1/2 частину квартири АДРЕСА_9 , загальна площа 321,7 кв.м., житлова площа 42,6.м., реєстраційний номер майна 01, частину квартири АДРЕСА_3 , Загальна площа 68,2 кв.м., житлова площа 35 кв.м. суд виходить із такого.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (постанова від 6 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.

Згідно з принципом процесуальної економії слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. При цьому, неналежний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови в позові.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Отже, ефективність позовної вимоги про визнання права має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.

Як стверджує позивач та відповідач, за час шлюбу ними набуто у власність та є спільною сумісною власністю щонайменше 10 об`єктів нерухомості, зокрема, два котеджі, два житлових будинки, квартира, незавершений будівництвом будинок та чотири земельні ділянки. Окрім того, за час шлюбу набуто право на частки у статутних капіталах товариства на значну суму.

Позивач просить визнати за ним право на частину тільки трьох об`єктів нерухомості, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_16 , які нажиті за час шлюбу. Вказані об`єкти є неподільним майном.

На думку суду, вирішення заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог не призведе до вирішення спору між сторонами щодо поділу спільно нажитого майна, а навпаки, ускладнить його, породить ще один спір.

Так, при наявності більше як десяти об`єктів нерухомості, при поділі майна подружжя належним способом захисту, який би не породжував стан невизначеності у відносинах, буде поділ об`єктів нерухомості, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка.

Обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання частки на три об`єкти нерухомості породить спір щодо поділу кожного з цих об`єктів нерухомості, які є неподільними речами, вказані об`єкти вже не враховуватимуться при поділі іншого майна.

Тому, на думку суду, такий спосіб захисту, що обраний позивачем, є неналежним, не призведе до вирішення спору, суперечить принципу процесуальної економії, а отже, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

2.3.3. Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_10 в частині визнання спільним боргом колишнього подружжя кошти за договорами позики та стягнення частини боргового зобов`язання, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог статей 525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі № 466/10235/18.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як стверджує відповідачка-позивачка ОСОБА_3 , на укладення договорів позики вона згоди не давала, а про їх існування дізналася тільки під час розгляду справи в суді. При цьому, суду не надано доказів наявності письмової згоди ОСОБА_3 на укладення договорів позики на значні суми.

Також, суду не надано достатніх, належних і достовірних доказів про те, що кошти, отримані за договорами позики, були використані в інтересах сім`ї.

Показання допитаних як свідків відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_6 є суперечливими, не підтверджують вказані обставини, та не є достатніми для висновку про використання вказаних коштів на купівлю об`єктів нерухомості. Такі показання також спростовуються показаннями допитаної як свідка відповідачки-позивачки ОСОБА_3 .

Не є достатніми та достовірними доказами використання позичених коштів в інтересах сім`ї і вказівка про це у розписках.

При таких обставинах, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено, що грошові кошти, отримані за наданими розписками, були використані в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову про стягнення грошових коштів за цими розписками в порядку регресу з ОСОБА_3 слід відмовити.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №759/13519/21 та від 15 вересня 2023 року у справі №466/10235/18.

Також, у постанові ВП ВС від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (п.70).

Тому, позовні вимоги про визнання спільним боргом коштів колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошти за договорами позики є неналежним способом захисту.

2.3.4. Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання недійсними договорів позики, суд виходить із такого.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (зокрема: Постанова КЦС ВС від 03.04.2019 у справі №362/3878/16-ц, постанови ВСУ від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16).

У постанові КЦС ВС від 8 квітня 2020 року у справі №761/310/17 Верховний Суд виснував, що права позивача оспорюваним договором жодним чином не порушені, оскільки він не довів, яким чином договір порушує його цивільне право. У ситуації, коли позивач не довів право на позов у матеріально?правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. З урахуванням наведеного, суду першої інстанції, з урахуванням вимог до ефективності захисту порушеного права, принципу неможливості захисту права, що не є порушеним, необхідно було відмовити у позові лише із підстав недоведеності факту порушення прав позивача в результаті укладення оспорюваного договору без необхідності встановлення відповідності оскаржуваного договору вимогам законодавства.

Також, із судової практики вбачається, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину вже було здійснено певні дії, такі як сплата коштів/передача майна, саме по собі задоволення позовних вимог про визнання правочину недійсним не є достатнім для ефективного захисту права (тобто не відновлює майнові права позивача). З огляду на це, Верховний Суд зазначив, що разом із вимогою про визнання правочину недійсним необхідно заявляти й вимогу про стягнення сплачених коштів/повернення переданого майна з володіння відповідача. За висновками Верховного Суду це пояснюється тим, що у випадку звернення з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається необхідність дослідження судами наслідків визнання договору недійсним для позивача та необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості чи збитків. І, як наслідок, таке звернення є самостійною підставою для відмови в позові у зв`язку з обранням неефективного способу захисту прав.

Зважаючи на те, що позивачка за зустрічним позовом не зазначила, яким чином порушуються її права оспорюваними договорами позики, не заявляла вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, суд вважає, що нею не доведено порушення її прав вказаними договорами, а тому доходить висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю, визнання права власності, визнання спільним боргом та стягнення коштів відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_14 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , АДРЕСА_14 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачі за зустрічним позовом:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_15 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_16 ;

ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_17 ;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_18 .

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_19 .

Повний текст рішення виготовлено 11 березня 2024 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк