Справа № 161/170/24
Провадження № 2/161/1300/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Шарунович К.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача 1 Онищака М.П.,

представника відповідача 2 Романішиної Т.Л.,

представника відповідачів 3, 4 Кучер О.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу №161/170/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львів, Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові (далі відповідач-1, ТУ ДБР у м. Львові), Волинської обласної прокуратури (далі відповідач-2), Державної казначейської служби України (далі відповідач-3, ДКС України), Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі відповідач-4, ГУ ДКС України у Волинській області) про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 листопада 2020 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, в межах кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР 06 грудня 2019 року №0001379.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2022 року, який залишено без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.2 ст.364 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдано у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

З посилання на приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності вона зазнала моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 1 000 000,00 грн.

Також вказує, що під час розгляду кримінального провадження у суді вона понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 75 000,00 грн.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у розмірі 1 000 000,00 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 75 000,00 грн.

Відповідач-4 у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довела суду факт спричинення їй моральної шкоди. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу вважає, що позивач не була позбавлена можливості скористатися послугами безоплатної правової допомоги (а.с.55-59).

Зміст відзиву відповідача-3 дослівно відтворює відзив відповідача-4 (а.с.67-71).

Відповідач-1 у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довела суду факт спричинення їй моральної шкоди. Стосовно відшкодування витрат на правову допомогу вважає, що позивач не надала доказів їх оподаткування адвокатами, а тому вони не підлягають стягненню (а.с.88-92).

Відповідач-2 у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довела суду факт спричинення їй моральної шкоди. Стосовно відшкодування витрат на правову допомогу вважає, що до матеріалів справи не додано детального опису наданих адвокатами послуг (а.с.114-130).

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні. Звертали увагу суду, що згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 гривень.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що 06 листопада 2020 року позивачу ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, в межах кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР 06 грудня 2019 року №0001379.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2022 року №161/1614/21, який залишено без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.2 ст.364 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдано в зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення (а.с.15-30).

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому, у пункті 1 частини першої статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

У розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивач була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності, про що наявна відповідний виправдувальний вирок суду, який набрав законної сили.

Статтею 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

При цьому, у частинах 2 та 3 статті 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Вирішуючи питання про можливість відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд враховує, що вона дійсно довгий час перебувала під слідством та судом, могла мати душевні переживання у зв`язку з цим, втратила нормальні життєві зв`язки у суспільстві, а отже їй слід присудити відповідне відшкодування.

Визначаючи конкретний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом суд виходить з мінімального розміру моральної шкоди, який визначений у ч.3 ст.13 Закону, оскільки позивач будь-яких обґрунтувань розмір моральної шкоди у 1 000 000,00 грн. не навела.

Проводячи розрахунок належного відшкодування, суд бере за основу період часу з дня повідомлення позивачу про підозру 06 листопада 2020 року, до дня набрання законної сили виправдувальним вироком суду 07 грудня 2022 року.

Всього під слідством та судом позивач перебувала повних 25 місяці та 1 день.

Визначаючи розмір мінімальної заробітної плати при розрахунку розміру моральної шкоди, суд враховує правову позицію, яка відображена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, яка зводиться до того, що за основу береться розмір мінімальної заробітної плати, який визначений станом на день присудження моральної шкоди.

З 01 січня 2024 року, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», змінилося правове регулювання визначення розмір мінімальної заробітної плати. Зокрема в загальному випадку такий розмір встановлений у 7 100,00 грн (з 01 січня 2024 року) та 8 000,00 грн. (з 01 квітня 2024 року), але окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 гривень.

Вказані положення законодавства діяли і на час звернення позивача до суду у січні 2024 року.

Отже, за 25 повних місяців та 1 день за час перебування під слідством та судом позивачу слід присудити 39 946,67 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Щодо витрати позивача на професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні, суд зазначає, що згідно п.4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ці витрати підлягають до відшкодування позивачу.

Розмір таких витрат у сумі 75 000,00 грн. був належним чином підтверджений наданими позивачем договорами про надання правової допомоги, актами виконаних робіт, квитанціями до прибуткового касового ордера (а.с.31-44).

Доводи відповідачів про необхідність підтвердження цих витрат податковими відомостями про оприбуткування доходів адвокатами є надуманими, оскільки предметом цього спору не є дотримання касової чи податкової дисципліни адвокатами, які надавали правову допомогу позивачу, а сукупність наданих позивачем доказів достатньо для встановлення їх належного розміру.

Так само недоречними є посилання відповідачів на приписи глави 8 ЦПК України, які регулюють порядок відшкодування судових витрат, понесених у цивільному процесі, оскільки позивач витрат на правову допомогу, яка надана у цій цивільній справі, не заявляла, а її позов стосується саме правової допомоги у кримінальному провадженні стосовно неї.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути 75 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, яка їй була надана у кримінальному провадженні.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Враховуючи вищенаведену позицію Великої Палати Верховного Суду, судове рішення слід задовольнити шляхом стягнення відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України, а не «з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку», як просить позивач.

Керуючись ст.ст. 141, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 39 946 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот сорок шість) грн. 67 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

В решті задоволенні позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений

та підписаний 19 березня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк