КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1529/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/17211/23

20 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Чередніченко Н.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей ,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, а із ІНФОРМАЦІЯ_3 стягувати аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

В обґрунтування позову зазначено, що в період із 2009 р. по 2022 р. сторони перебували у фактичних відносинах без реєстрації шлюбу. В період цих відносин народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками яких є позивач та відповідач. Позивач вказує, що спільне життя із відповідачем не склалось, та із 2022 року сторони не проживають разом, та після припинення фактичних шлюбних відносин діти залишились проживати разом із позивачем. З огляду на те, що відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку регулярно в достатньому розмірі на утримання дітей не надає, а тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 21.08.2023 року і до досягнення найстаршою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а в подальшому стягувати аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилався на те, що до позовної заяви не надано доказів про її особистий дохід, що унеможливлює побачити її реальний фінансовий стан та не надано документів на підтвердження утримання доньок за власний кошт.

Окрім того вказує, що важливим фактом передчасності заявлених вимог щодо стягнення з нього аліментів є факт не визначеності місця проживання спільних дітей.

Вказує, що допомагає з коштами на утримання дітей та надавав фінансову допомогу для виїзду колишньої дружини з дітьми за кордон, передав позивачці 30 000 доларів США для організації проживання в іншій країні.

Окрім іншого в апеляційній скарзі вказані заперечення на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року з посиланням на безпідставну відмову в зупиненні провадження по справі.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона наголошує на законності рішення суду першої інстанції та просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що відповідач жодного разу не виконав свого обов`язку по матеріальному утриманню дітей з моменту, як вона виїхала з дітьми за кордон. Створення відповідачем перепон в ухваленні рішення в даній справі підтверджує лише намагання відповідача, використовуючи надані процесуальні механізми, ухилятись від свого законного обов`язку -утримання дітей. Вказує, що самостійно несе витрати на дітей.

Щодо заперечень на ухвалу про відмову в зупиненні провадження по справі вказує, що відповідач особисто подав клопотання про зупинення провадження по справі з підстав того, що мобілізований, має представника по справі, який представляє його інтереси, а отже відповідач має можливість приймати участь в розгляді справи.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішивши справу згідно із законом.

Задовольняючи позовну заяву суд першої інстанції зазначав, що діти проживають разом із позивачкою та фактично на даний час перебувають на її утриманні, що не було спростовано відповідачем в ході розгляду даного спору, як і не було надано доказів на підтвердження належного матеріального утримання дітей батьком.

При цьому, відповідач є працездатною особою, має доходи, та будь-яких доказів про незадовільний стан здоров`я відповідача, а також про перебування на утриманні, останнього, інших осіб, які в силу закону потребують його матеріальної допомоги, суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Позивач вказує, що спільне життя із відповідачем не склалось, та із 2022 року сторони не проживають разом, та після припинення фактичних шлюбних відносин діти залишились проживати разом із позивачем.

З огляду на те, що відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку регулярно в достатньому розмірі на утримання дітей не надає, а тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 грн., з 01 липня - 2510 грн., з 01 грудня - 2618 грн.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2618 грн., з 01 липня - 2744 грн., з 01 грудня - 2833 грн.

Згідно з ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач допомагає з утриманням неповнолітніх дітей та надавав колишній жінці кошти не підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, сам факт добровільного надання та перерахування грошових коштів дітям та позивачу, не може бути підставою для відмови у сплаті аліментів тому з батьків, з яким проживає дитина.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у разі сплати коштів на користь позивача на утримання дітей з призначенням платежу - аліменти може бути враховано при виконанні рішення суду.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при визначенні його платоспроможності взято за основу доводи позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач, заперечуючи проти позову доказів свого майнового стану не надав.

Заперечуючи проти позову та аргументуючи апеляційну скаргу відповідач вказував, що спір передчасний оскільки не вирішено питання місця проживання дитини однак не надав підтвердження існування такого спору між ним та позивачкою. Окрім іншого відповідач підтверджує, що діти проживають з мамою.

Не погоджуючись з рішенням суду апелянт також в апеляційну скаргу вніс заперечення на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року, якою відмовлено в задоволенні його заяви про зупинення провадження по справі, яка не підлягає самостійному перегляду в апеляційному порядку, а заперечення на яку можуть бути внесені лише під час оскарження рішення ухваленого по суті спору.

Апеляційний суд відхиляє такі заперечення на ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі враховуючи те, що з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що представництво відповідача на підставі ордера АІ №1457577 здійснює адвокат Горбан А.В., а цивільний процесуальний закон чітко вказує на те, що суд не зупиняє провадження у випадках, встановлених пунктами 1-3 частини 1 ст.252 ЦПК України, якщо відсутня сторона веде справу через свого представника.

Окрім іншого клопотання про зупинення провадження по справі було заявлено відповідачем і в суді апеляційної інстанції і було вирішено ухвалою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, якою відповідачу було відмовлено у зупиненні провадження по справі оскільки відповідач відомостей про те, що військова частина НОМЕР_1 , в якій він проходить службу, переведена на воєнний стан або залучена до проведення антитерористичної операції, з довідки наданої апелянтом не міститься.

Долученим до матеріалів справи витягом з наказу підтверджено лише той факт, що ОСОБА_1 прибув для проходження військової служби із військової частини № НОМЕР_2 та призначений наказам начальника Північного Київського територіального управління Національної гвардії України від 09.09.2022 №66 о/с на посаду водія відділення розвідки та дозимитричного контролю роти бойового та матеріально-технічного забезпечення, з 11 вересня 2022 року.

Наданий заявником витяг з наказу командира військової частини № НОМЕР_3 Національної гвардії України, який датовано 11.09.2022 року, що не підтверджує факт перебування ОСОБА_1 в діючих підрозділах ЗСУ на теперішній час, а тому колегія суддів не вбачала наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені п. 2 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно оцінки зібраних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли дитина буде проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: