Справа № 383/504/18
Номер провадження 2/383/6/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючої судді - Адаменко І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Зербул С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Гольфіндера С.К.,

представника відповідача адвоката Язан Н.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу №383/504/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки об`єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснення їх поділу,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який уточнив, та де також просив визнати житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку об`єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснити їх поділ шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частки цього майна припинивши право власності відповідача на 1/2 частку на це майно. В обґрунтування позовних вимог вказує, що в період фактичних шлюбних відносин з відповідачем починаючи з 2002 року та в подальшому у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти ним та відповідачем було збудовано на земельній ділянці, площею 0,1000 га новий житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . З 02.11.2007 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 26.05.2018 року рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області розірвано. Оскільки відповідач не визнає його права власності на 1/2 частки зазначеного майна, тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2021 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті справу.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2021 року призначено у справі будівельно-технічну експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2021 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2021 року продовжено строк для проведення експертизи. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2022 року поновлено провадження у справі.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Гольфіндер С.К. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх з підстав, зазначених у позовній заяві, при цьому позивач пояснив, що будівництво спірного будинку з господарськими спорудами розпочато ними спільно з відповідачем у період фактичних шлюбних стосунків весною 2006 року на земельній ділянці, на якій раніше розташовувався старий житловий будинок відповідача та на час початку будівництва нових господарських будівель та нового будинку, старий був вже повністю демонтований, і новий будинок будувався вже на новому фундаменті. Він безпосередньо брав участь у будівництві вкладаючи як свої кошти так і працю. Будівництво закінчили у 2008 році й перейшли з відповідачем туди жити. Земельну ділянку під будинком оформили у 2011 році на відповідача. Вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно набуте за їх спільні кошти та спільною працею за час фактичних та зареєстрованих шлюбних стосунків між ними.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Язан Н.С. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі та просили суд відмовити в задоволенні позову, також 30.03.2021 року відповідач до суду надала відзив на позов (а.с.2-9, том 3), в якому вказала, що обставини, на які посилається позивач не визнає, вважає, що вказаний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Спірний будинок було придбано колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_3 у 1988 році. В 2000 році відповідачем було збудовано частину господарських споруд, а саме гараж та погріб, згодом у 2004 році було побудовано літню кухню. З 2004 по 2007 рік, коли ще не перебувала в шлюбі з позивачем вона почала перебудовувати на місці вказаного будинку новий своїми власними силами, за власні кошти та за кошти, які надавали їй батьки. Крім того, підтвердженням наявності у неї грошових коштів, за які будувала будинок є Договори банківських вкладів, згідно з якими в неї були наявні депозити у банку. З позивачем познайомилася під час будівництва будинку, так як він працював підсобником, виконував певні будівельні роботи, за що отримував заробітну плату. Згодом почали зустрічатися та разом проживали, не вели спільного господарства, так як він вид`їджав на заробітки до міста Києва. Шлюб між ними було укладено 02.11.2007 року, тільки після реєстрації шлюбу позивач прийшов проживати до будинку. На цій підставі просить відмовити в повному обсязі у задоволені позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши докази у їх сукупності дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно вимог ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданого Бобринецьким районним управлінням юстиції Головного управління юстиції у Кіровоградській області від 02.11.2007 року, судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 листопада 2007 року (а.с.103, том 1).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2018 року у справі №383/222/18 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 26.05.2018 року (а.с.10-12, том 1).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області 10 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 26.02.2020 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2019 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2019 року та Постанову Кропивницького апеляційного суду від 26.02.2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання житлового будинку та земельної ділянки об"єктами спільної сумісної власності подружжя та їх поділу скасовано, а справу в цій частині направлено до Бобринецького районного суду на новий розгляд.

При новому розгляді даної справи судом також встановлено, що відповідач мала у власності житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . Ці обставини встановлен з договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Білорус Н.В. від 11.08.1988 року за реєстром №1092, Свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Білорус Н.В. від 03.07.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1058, та договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Білорус Н.В. від 03.07.2001 року, зареєстрованого за №1066 (а.с.107-108, том 1).

З пояснень сторін та показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлено, що вказаний вище житловий будинок відповідача був повністю демонотований та за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , на новому фундаменті, у 2006 році позивачем та відповідачем спільно почалося будівництво нового будинку, на той час пони проживали однією сім"єю як чоловік та дружина, свідок ОСОБА_5 зазначив, що знав позивача з 2003 року, разом їздили до Києва на заробітки, в той час позивача уже жив з відповідачем однією сім"єю, у них був спільний побут та позивач безпосередньо брав участь у будівництві їх нового житла з початку будівництва та до його завершення, виконував самостійно ряд робіт, привозив будівельні матеріали й інколи оплачував роботу будівельникам.

Судом також встановлено, що сторони проживали разом однією сім"єю з 2002 року до дня реєстрації шлюбу 02.11.2007 року. Ці обставини не спростовано стороною відповідача та вони узгоджуються із поясненням позивача та показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Відповідно до змісту ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Рішенням виконавчого комітету Бобринецької міської ради №69 від 31.03.2011 року погашено договір купівлі-продажу від 03.07.2007 року №1066 та свідоцтво про право власності від 03.07.2001 року №1058, а також затверджено висновок технічного обстеження на житловий будинок з господарського-побутовими будівлями в АДРЕСА_2 . Також вирішено оформити право власності на житловий будинок та доручити Бобринецькій дільниці Кіровоградського ООБТІ підготувати та зареєструвати свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в АДРЕСА_2 на ОСОБА_2 (а.с.110, том 1),

06 квітня 2011 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на будинок з господарсько-побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане Бобринецькою міською радою 06.04.2011 року та отримала Витяг про державну реєстрацію прав на вказане майно №29664449 від 14.04.2011 року, виданого ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с.111-112, том 1).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 31.10.2018 року за №143445612, вбачається інформація, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 06.04.2011 року є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою, площею 942,7 кв.м. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14.04.2011 рік (а.с.77-86, том 1).

Як вбачається із Державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого Бобринецькою міською радою Бобринецького району Кіровоградської області від 10.05.2012 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0916 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (а.с.113, том 1).

Також судом досліджено оригінал інвентарної справи №2138 за адресою: АДРЕСА_1 з якої вбачається, що 30.11.2006 року відповідач ОСОБА_2 отримала дозвіл на будівництво нового житлового будинку та господарських будівель згідно Рішення Виконавчого комітету Бобринецької міської ради №410, також такий дозвіл вона отримала 25.01.2007 року від інспекції архітектурно-будівельного контролю. Зі схеми виносу в натурі меж земельної ділянки й розбивки будівель по АДРЕСА_2 від 25.12.2006 року встановлено, що до експлікації новобудови входить як житловий будинок, так і літня кухня та гараж, і саме ці об`єкти є предметом спору між сторонами. З акту готовності об`єкта до експелуатації від 13.08.2009 року №343 встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 вважається закінчений будівництвом та готовим до експлуатації.

Розпорядженням Міського голови Бобринецької міської ради №28 від 19.02.2016 року назву АДРЕСА_2 змінено на вулицю Народна.

З копії Домової книги за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_6 та з 16.05.2006 року ОСОБА_1 (а.с.104-105, том №1), тобто позивач був зареєстрований за вказаною адресою ще до отримання дозволу та початку будівництва нового житлового будинку.

З висновку судового експерта ОСОБА_7 від 30.08.2022 року №339 встановлено, що ринкова вартість житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30.08.2022 року, становить 1301842,16 грн. та з урахуванням його невід"ємних поліпшень, проведених з 02.11.2007 року по 26.05.2018 року збільшилася на 214.46 %.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23).

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Судом встановлено, що сторони в період з 2002 року по 02.11.2007 рік проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чолові та дружина та мали всі права та обов`язки притаманні подружжю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки та спільний бюджет. Даний факт не спростовано відповідачем в судовому засіданні та підтверджено показами свідків, які були допитані судом.

Наведені вище обставини є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення сімейного законодавства про спільність сумісної власності подружжя, а відтак, враховуючи також, що спірний новий житловий будинок з господарськими будівлями на земельній ділянці для його будівництва та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 будувався сторонами та був завершений будівництвом й зареєстрований як нове новостровене нерухоме майно вже під час пребування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд визнає житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, площею 0,1000 га для його будівництва та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, суд вважає, що відповідач не надала належних та допустимих доказів, того, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності, та придбаний нею за власні кошти у 2001 році чи кошти батьків, а саме до укладення шлюбу з позивачем, та вподальшому за власні кошти реконструйованого, а надані нею докази презумпції спільної сумісної власності поджужжя не спростовують. Суд встановив, що договори купівлі-продажу від 03.07.2007 року та свідоцтво про право власності від 03.07.2001 року №1058, на які посилається відповідач, погашено, а спірний будинок зареєстровано 14.04.2011 року як новостворене нерухоме майно, яке набуте за час шлюбу з позивачем. Окрім того, судом встановлено, що позивач з відповідачем проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу з 2002 рок та позивач з 16.05.2006 року був зареєстрований за адресою проживання відповідача: АДРЕСА_1 , ще до початку будівництва житлового будинку з господарськими будівлями, де дозвіл на їх будівництво отримано відповідачем 30.11.2006 року Рішенням виконкому Бобринецької міської ради та 25.01.2007 року інспекцією архітектурно-будівельного контролю, що вбачається із метеріалів інвентаризаційної справи цього домоволодіння, й жодного доказу на обґрунтування своїх доводів щодо початку будівництва у 2000 році та у 2004 році господарських споруд відповідач також не надала, та навпаки, ці обставини спростовуються як дослідженими судом матеріалами справи, так і матеріалами інвентаризаційної справи домоволодіння АДРЕСА_3 , де також зі схеми виносу в натурі меж земельної ділянки й розбивки будівель по АДРЕСА_2 від 25.12.2006 року встановлено, що до експлікації новобудови входить як житловий будинок, так і літня кухня та гараж, і саме ці об`єкти є предметом спору між сторонами.

Також, враховуючи, що будівництво спірного житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розпочалося у 2006 році, в той час сторони вже проживали однією сім"єю з 2002 року, та враховуючи зміст позовних вимог, де позивач просить поділити саме цей будинок та господарські споруди і земельну ділянку, право власності на які набуті пістя 01.01.2004 року, суд не застосовує до спірних правовідносин Закон України "Про власність" та Кодекс про шлюб та сім"ю Української РСР, оскільки застуванню до цих правовідносин підлягають норми Сімейного Кодексу України.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до змісту 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною ч. 1 ст. 377 ЦК України передбачено що, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Пунктом 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) передбачено, що якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду №199/2099/17 від 25.02.2019.

Враховуючи викладені положення вимог закону, у кожного з подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування житлового будинку.

На цій підставі, враховуючи встановлені обставини позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та права власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна поділу спільного сумісного майна подружжя підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності подружжя суд відмовляє в задоволені позовних вимог в цій частині, оскільки при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення факту належності майна до спільної сумісної власності подружжя є передусім питанням доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №523/14489/15-ц, провадження №14-22цс20 від 23.01.2024 року.

Враховуючи вищевикладене, позивачем доведено доказами, що спірний будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка під ними є спільною сумісною власністю подружжя сторін, суд задовольняє частково позов ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки об`єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснення їх поділу та визнає у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га за вказаною адресою. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовляє у зв"язку із їх необґрунтованністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.81, 116 ,120 ЗК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 18, 76-81, 92, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.61, 368, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 3, 21, 57, 60, 61, 62, 63, 69, 70, 74 СК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області 11.03.2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області 22.11.2007 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Повне рішення суду складено 21.03.2024 року.

Суддя І. М. Адаменко