справа № 367/9945/19 головуючий у суді І інстанції Мерзлий Л.В.
провадження № 22-ц/824/4415/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Журби С.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 20 000 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 липня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики відповідно до умов якого ОСОБА_2 позичила ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США, що підтверджується договором позики. Підписанням договору сторони підтвердили факт передачі коштів. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 зобов`язувався провернути ці кошти в строк до 15 липня 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відтак, в передбачені договором строки ОСОБА_3 борг не повернув. 07 листопада 2019 року постановою Київського апеляційного суду за ОСОБА_1 було визнано право власності на 17/80 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням суду. Дане рішення набрало законної сили в день проголошення, тобто 07 листопада 2019 року. Зазначає про те, що сума заборгованості за договором позики підлягає стягненню з ОСОБА_1 , як спадкоємця боржника в межах спадкового майна.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що вказаний позов поданий виключно з метою стягнути з відповідача кошти, а потім в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на частину будинку, що перейшла у спадщину до відповідача, щоб повністю позбавити ОСОБА_1 належної їй частину будинку. Відповідач вказує, що до моменту смерті дідуся ОСОБА_3 весь час проживала у буднику по АДРЕСА_1 , але ніколи не чула від останнього, щоб він брав у позику у когось якісь кошти. Дідусь станом на 2008 рік перебував вже у похилому віці, тому брати кошти у позику на якісь потреби він ніяк не міг. Відповідач також зазначає, що нею було подано до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності та відмови позивачеві в задоволенні позову, але вказана заява залишилася поза увагою суду. Крім того, суд не звернув уваги і на той факт, що позовна заява подана до суду через десять з половиною років після смерті позичальника, що призводить до неможливості проведення почеркознавчої експертизи на предмет відповідності та належності підпису в договорі позики саме позичальнику, адже за цей час не збереглися будь-які документи в яких є підпис Позичальника, а також неможливо у зв`язку із смертю Позичальника відібрати у нього зразки підпису. Суд також не звернув увагу на правову позицію Верховною Суду у даній категорії справ відповідно до якої Позикодавець повинен був довести не тільки підписання договору позики, а й реальну передачу коштів за договором позики, адже підписання договору позики не підтверджує будь-яким чином передачу коштів за цим договором Позичальнику.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує про те, що апеляційна скарга необґрунтована та безпідставна і фактично доводи апеляції зводяться до переліку обставин справи, які апелянт трактує на свій розсуд і до переоцінки доказів. Так, підставою для апеляційного оскарження рішення суду є невірне застосування судом норм права або/та порушення норм процесуального права, проте жодних доводів, які саме норми права не були застосовані судом першої інстанції або застосовано невірно апелянт не навела, оскільки суд першої інстанції виніс законне та обґрунтоване рішення на основі вірно встановлених обставин справи, підтверджених належними доказами та вірно застосував норми матеріального права, які підлягали до застосування до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд встановив наступне.

У відповідності до договору позики, укладеного 15 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язується повернути цю суму коштів у строк до 15 липня 2010 року. Вказана сума грошових коштів передається при підписанні цього договору сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Відтак, в передбачені договором строки ОСОБА_3 борг не повернув. 07 листопада 2019 року постановою Київського апеляційного суду за ОСОБА_1 було визнано право власності на 17/80 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням суду. Дане рішення набрало законної сили в день проголошення тобто 7 листопада 2019 році.

Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини. Також із заявою про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_4 - мати позивача. Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики, як спадкоємиці померлого позичальника.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка помер (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В той же час, вважаючи позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, суд першої інстанції залишив поза увагою наступні норми матеріального права, які мали б бути застосовані до вирішення вказаного спору.

Відповідно до вимог ст. 1268-1269 ЦК України, в редакції чинній на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 , - незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_2 була обізнана про смерть ОСОБА_3 з моменту його смерті.

Згідно з вимогами ч. 2-4 ст. 1281 ЦК України, в редакції чинній на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 , кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Зазначені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки судом встановлено неправильне застосування норм матеріального права, а саме не застосування закону, який підлягав застосуванню, в даному випадку ст. 1281 ЦК України.

Оскільки позивач, будучи обізнаним про смерть боржника, у встановлений ст. 1281 ЦК України шестимісячний строк, не пред`явив вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, в даному випадку відповідача, апеляційний суд, вважає, що в силу вимог зазначеної статті закону позивач втратив право вимоги до відповідача, як спадкоємця боржника.

Доводи позивача в частині неможливості пред`явлення вимоги до спадкоємця, оскільки між ними тривали судові спори з приводу спадщини, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як було зазначено вище, відповідно до вимог ст. 1268-1269 ЦК України, в редакції чинній на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 , - незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Отже, дізнавшись про смерть боржника, позивач, як кредитор протягом шести місяців мала право заявити вимоги до спадкоємців померлого, незалежно від того чи є між ними спір та від того чи видано комусь із них свідоцтво про право на спадщину.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав до задоволення позову, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та прийняття нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 4 800 грн.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 7 200 грн. судового збору. (4800*150%). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача на її користь.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 7 200 (сім тисяч двісті) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Журба С.О.

Яворський М.А.