Єдиний унікальний номер справи 333/7649/23
Номер провадження 2/333/688/24
РІШЕННЯ

іменем України

06 березня 2024 року місто Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя
у складі: за участю: головуючого - судді секретаря судового засідання позивача представника третьої особиСтоматова Е.Г. Бережної Д.О. ОСОБА_1 Савенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування (вул. Чумаченка, буд. 32, м. Запоріжжя, 69104) про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2023 року, представник позивача - адвокат Шокарєва А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд: визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їхнім батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Судові витрати покласти на відповідача.

Позов обґрунтовує тим, що між Позивачем та Відповідачем укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Запорізького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис 1-ЖС N? 053899 від 07 червня 2008 року, актовий запис N?131. Від спільного шлюбу мають двох дітей, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наразі між Позивачем та Відповідачем існують інші судові спори, а саме: справа №333/1158/23, Комунарський районний суд м. Запоріжжя, про позбавлення батьківських прав (позивач: ОСОБА_1 ; відповідач: ОСОБА_2 ; третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, та N?333/6747/23 про розірвання шлюбу.

У лютому 2021 року Відповідач виїхала з України до Чехії. В результаті, шлюбні відносини у Позивача та Відповідача були припинені ще у лютому 2021 року, у теперішній час спільне господарство вони не ведуть, сумісне життя у Позивача та Відповідача не склалося.

У березні 2022 року, внаслідок початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації на території України, діти разом зі своїми бабусями виїхали на проживання до Відповідача у Чехію через територію Республіки Польща.

Проте, після приїзду дітей з бабусями до Чехії, Відповідач заявила, що належних умов із достатнім місцем для проживання дітей разом з нею вона не має, через що бабусі разом з дітьми були вимушені винаймати житло у сусідньому населеному пункті. Впродовж періоду перебування дітей на території Чехії мати приїздила до них у вихідні дні для спілкування та спільних прогулянок у парку. На цьому участь Відповідача у житті дітей, котрі на той момент перебували в Чехії, закінчувалась. Діти разом із бабусями проживали на території Чехії впродовж чотирьох місяців. В інтересах дітей та через неможливість їх проживання разом з матір?ю, оскільки ніяких активних дій для виходу із даного скрутного становища нею не вживалось, було прийнято рішення повернутись на територію України.

Під час перебування у Чеській Республіці, бабусі не вбачали у діях матері стосовно своїх дітей ніякої зацікавленості їхнім життям, а своїми діями Відповідач характеризувала своїх дітей як належне. Свої пояснення стосовно даної ситуації бабусі давали в рамках справи про позбавлення батьківських прав N?333/1158/23, Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Позивач самостійно докладає зусиль для виховання дітей, піклування про них та забезпечення їхніх потреб, участі у житті дітей Відповідача не бачить. На момент подачі Позовної заяви Позивач з Відповідачем не змогли самостійно дійти згоди щодо місця проживання дітей. У зв?язку із тим, що Відповідач невідповідально поставилась до своїх батьківських обов?язків, фактично покинула своїх малолітніх дітей, виїхавши до іншої країни, внаслідок чого діти залишились з Позивачем, Позивач вимушений звернутись до суду для встановлення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, а саме з Позивачем.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 07 вересня 2023 року відкрито провадження та прийнято до свого провадження, одночасно вирішено розглядати за правилами загального провадження. Призначено до підготовчого судового засідання на 12 жовтня 2023 року.

21 листопада 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує, щодо його задоволення.

29 січня 2024 року на адресу суду від представника третьої особи - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 29 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав повністю та просив їх задовольнити на підставі зазначених у ньому доводів.

У судове засідання відповідач не з`явилась, про день, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, але у відзиві міститься вимога про розгляд справи без її участі.

У судовому засідання представник третьої особи не заперечувала, щодо задоволення позовних вимог частково, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком не вбачається можливим, у зв?язку із досягненням дитиною відповідного віку, коли вона самостійно може визначати своє місце проживання, відповідно чинного законодавства.

Вислухавши осіб, які взяли участь у судових засіданнях, вивчивши матеріали справи і надані до суду докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Запорізького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис 1-ЖС N? 053899 від 07 червня 2008 року, актовий запис N?131. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка та дружини - « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. /а.с.5/

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , батьками якого є: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Комунарським відділ реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 546 від 03 червня 2010 року. /а.с.6/

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_3 , батьками якого є: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Комунарським відділ реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 122 від 03 лютого 2009 року. /а.с.7/

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 06 березня 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 25 жовтня 2023 року, проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_4 , житло розміщено на 2 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 2 кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, окремо санвузлу, балкону. Наявні газо-, водо-, електропостачання, опалення централізоване за сезоном. Умови проживання: добрі. Наявні меблі та техніка для сну та відпочинку, приготування/вживання їжі, прання/зберігання речей. Для виховання та розвитку дитини/дітей створено такі умови: - окрема кімната з окремими місцями для сну та письмовими столами для навчання, комп`ютерами, наявні необхідні речі і одяг, взуття, гігієна, канц. приладдя відповідно до потреб дітей. Висновок та бесіда: мати дітей, ОСОБА_2 , з 2021 року до теперішнього часу знаходиться у Чехії. Вихованням дітей та їх забезпеченням займається їх батько ОСОБА_1 , з яким вони проживають разом за вищезазначеною адресою. Мати дітей підтримує з ними лише зв`язок іноді через мобільні інтернет додатки.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

У відповідності із вимогами ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 року передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судом установлено, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають разом з батьком, позивачем у справі ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_4 , та у якого за місцем мешкання створені усі належні умови для дітей.

Згідно висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району № 19.02/01-32-896 від 07 грудня 2023 року щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , 2010 р.н., ОСОБА_3 , 2009 р.н., враховуючи думку членів комісії з питань захисту прав дитини, в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , та керуючись ст. ст. 19, 141, 160 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком не вбачається можливим, у зв?язку із досягненням дитиною відповідного віку, коли вона самостійно може визначати своє місце проживання, відповідно чинного законодавства.

Також, згідно матеріалів справи батько дітей позитивно характеризується за місцем роботи, психічних чи наркологічних захворювань не має.

Крім того позивач має постійний стабільний дохід, та має можливість утримувати та матеріально забезпечувати синів, їх життя, навчання, дозвілля.

Разом з тим, матеріали справи свідчать і про те, що батько слідкує за організацією їх навчання, підтримує зв`язок із шкільними закладами.

При цьому, мати дітей ОСОБА_2 за разом з дітьми не проживає, участі у їх вихованні та розвитку не приймає, свій обов`язок щодо піклування про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток не виконує.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною п`ятою статті 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Отже, враховуючи встановлені обставини, те, що позивач займається вихованням малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина ОСОБА_7 , 2010 року народження з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме найкращим інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.

Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Тобто зазначені положення чинного законодавства України визначають, що місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою, а, відтак, вона є носієм відповідного права.

Оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи по суті виповнилось 14 років, він є неповнолітньою дитиною, місце проживання визначається ним самим, тому позов в частині визначення місця його проживання з батьком задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України він сам вправі визначати місце свого проживання.

Ураховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знайшли своє підтвердження, а тому вони підлягають до задоволенню.

При цьому, позов у частині визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволенню не підлягає, оскільки на час розгляду справи йому виповнилося 14 років, та відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України він сам вправі визначати місце свого проживання.

Разом з цим, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у його вихованні.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо витрат на правничу допомогу.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу, яка становить 2 000,00 грн.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 «Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції»).

Так, представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 09 лютого 2023 року №ОЮ/2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серія АР № 1135536, розрахунок сум судових витрат, квитанцію від 04 вересня 2023 року.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони допускається виключно у випадках, визначених Законом, та можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Суд зазначає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути не лише доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31.07.2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

Враховуючи складність справи, обсяг наданої адвокатом правової допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд також бере до уваги, що судова практика з розгляду справ даної категорії є усталеною, складання та подання такого роду позовних заяв не пов`язане з витрачанням значного часу, то слід дійти висновку про задоволення вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК).

Отже у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-5, 10-13, 48, 49, 76-83, 89, 141, 174, 198, 209, 211, 223, 258, 259, 264, 265, 272, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування (вул. Чумаченка, буд. 32, м. Запоріжжя, 69104) про визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати у розмірі 536 гривень 80 копійок (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за сплату судового збору та 2 000 гривень (дві тисячі гривень нуль-нуль копійок) витрати на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст рішення складено 15 березня 2024 року.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Е.Г. Стоматов