ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5385/23 Номер провадження 22-ц/814/1307/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

розглянувши у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року, ухвалене суддею Савченко Л.І., повний текст рішення складено - 13 листопада 2023 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

20 червня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 22.08.2013 року у розмірі 125 755,55 грн. станом на 22.05.2023 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 22.08.2013 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які розміщені на сайті банку www.privatbank.ua, складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Факт ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання нею анкети-заяви, підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, яка містить запевнення відповідача про ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банку про їх затвердження. Заявою відповідача підтверджується факт її інформування про умови кредитування у банку. Укладаючи вищевказаний договір, сторони керувалися положеннями ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору та здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу, але відповідач ці зобов`язання не виконала. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань її заборгованість станом на 22.05.2023 року становить 125 755,55 грн., що складається з: 101 666,23 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 24 089 грн. - заборгованості за відсотками.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.08.2013 року у розмірі 37 582,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 805,20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, суд першої інстанції визнав, що паспорт споживчого кредиту не є належним та допустимим доказом погодження сторонами умов договору. Таким чином, беручи до уваги, що підписана відповідачем анкета-заява не містить умов щодо порядку та строку повернення кредитних коштів, розміру та порядку оплати процентів за користування кредитним коштами, відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, то вказана обставина є підставою для відмови у стягненні нарахованої банком заборгованості за відсотками. Перевіряючи обґрунтованість вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів погодження сторонами розміру відсотків за користування кредитом, тому внесені ОСОБА_1 кошти йшли на погашення заборгованості по тілу кредиту. Дослідивши дані, що містяться у виписці по рахунку, суд дійшов висновку, що відповідачем частково здійснено погашення заборгованості за тілом кредиту, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 37 582,61 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відсутні підстави вважати, що укладений кредитний договір від 22.08.2013 року є безпроцентним. При цьому, згідно вимог чинного законодавства, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Зазначає, що суд міг відмовити у стягненні відсотків, оскільки не узгоджено розмір відсоткової ставки, але підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі лише 37 582,61 грн. відсутні. Вважає, що частково стягуючи заборгованість за тілом кредиту, суд першої інстанції здійснив неправильний розрахунок фактично використаних та погашених коштів. Зазначає, що відповідач не надав жодного доказу на спростування боргу по кредиту, натомість заборгованість за тілом кредиту підтверджується випискою про рух коштів по картці відповідача, яка наявна в матеріалах справи.

У відзив на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Грибовод В.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 22.08.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 27) .

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, паспортом споживчого кредиту, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, з якими вона згодна (а.с. 27-33).

Банк виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , надавши останній можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, в межах встановленого кредитного ліміту.

У позовній заяві позивач зазначає, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором №б/н від 22.08.2013 року за відповідачем ОСОБА_1 станом на 22.05.2023 року виникла заборгованість у розмірі 125 755, 55 грн., яка складається з наступного: 101 666,23 грн. - заборгованість за кредитом, 24 089,32 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом .

Рух коштів по рахунку підтверджується випискою за договором (а.с. 9-26).

За результатами розгляду справи по суті пред`явлених позовних вимог, судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що 22.08.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Про укладення між сторонами справи даного правочину свідчить й виконання ними певних обов`язків, а саме кредитор надавав ОСОБА_1 кредитні кошти на попередньо відкриті кредитні картки, що підтверджується розрахунками заборгованості і узгоджується випискою руху коштів на рахунках останнього, а боржник, у свою чергу, періодично здійснювала погашення кредитної заборгованості.

Дослідивши матеріали справи суд першої інстанції не погодився з доводами позивача щодо узгодження сторонами кредитних правовідносин сплати процентної ставки за користування кредитними коштами, що мотивовано підписанням ОСОБА_1 паспорту споживчого кредиту.

При цьому, судом першої інстанції зазначено, що зважаючи на наявність підписаного сторонами 22.02.2022 року паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеного для нього додатком 1 Закону України «Про споживче кредитування», АТ КБ «ПриватБанк» і відповідач мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Проте, посилання позивача на те, що підписаний паспорт споживчого кредиту свідчить про погодження усіх істотних умов договору, визнані судом першої інстанції необґрунтованими, оскільки анкета-заява не містить відомостей про те, яку саме картку отримав відповідач, не зазначено розміру кредитного ліміту, поза як, паспорт споживчого кредиту одночасно містить умови щодо кредитування декількома кредитними продуктами у вигляді кредитних карт Універсальна, Універсальна Gold, і не зазначено, якою саме карткою користувалася відповідач, крім того, паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною поряд з цим, зі змісту споживчого паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо, також відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці, також зазначено, що обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування та припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься чинним протягом погодженого строку.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню основного кредитного договору з позичальником і сам по собі не може вважатися умовами кредитного договору чи його частиною до укладення основного договору про споживчий кредит, якого між сторонами укладено не було, а надана позивачем анкета-заява про приєднання до банківських послуг від 22.08.2013 року та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, 30 днів пільгового періоду, не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України "Про споживче кредитування".

При цьому, судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.05.2022 року у справі №393/126/20.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції визнав, що паспорт споживчого кредиту, з яким ознайомилася відповідач, не є складовою укладеного нею кредитного договору, адже інформація, яка міститься в такому документів, є переддоговірною та не містить в собі відомостей про конкретні узгоджені сторонами зобов`язання умови надання кредитних коштів.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів і з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції визнав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з неузгодженням останніми процентної ставки за їх користування, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, банк надав суду, зокрема, анкету-заяву №б/н від 22.08.2013 року за підписом ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, виписку по рахунку ОСОБА_1 за період із 22.08.2013 року по 22.05.2023 року станом на 31.05.2023 року, довідку про видачу відповідачу кредитних карток із зазначенням строку їх дії, а також паспорт споживчого кредиту.

При цьому, банк стверджував і довів, що згідно виписки по картковим рахункам позичальник ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо їх повернення.

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №161/5267/20 викладена правова позиція, відповідно до якої доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, наявна у матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, у сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідача за виданим кредитом.

Чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції визнав, що наданий банком розрахунок, виписка по рахунку та довідки є належними доказами та допустимими засобами доказування у цій справі.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що розрахунок заборгованості здійснений з урахуванням паспорту споживчого кредиту, який не може братися до уваги при визначенні розміру заборгованості, а тому, суд бере до уваги даний розрахунок в частині інформації щодо витрачених клієнтом кредитних коштів та суми коштів внесених клієнтом на погашення заборгованості.

Так, в результаті підрахунку відомостей зазначених в розрахунку сума витрачених клієнтом кредитних коштів становить 101 666,23 грн., а сума коштів внесених клієнтом на погашення заборгованості складає 64 083,62 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення тіла кредиту у розмірі 101 666,23 грн. підлягає частковому задоволенню, оскільки сума сплачених платежів має бути зарахована на погашення основного зобов`язання. У такому разі вимога про стягнення тіла кредиту має бути задоволена в сумі 37 582,61 грн. (101 666,23 - 64 083,62 = 37 582,61 грн.).

Тобто, станом на 22.05.2023 року заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 37582,61 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а позов підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд у складі колегії суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приват Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами у справі, що 22.08.2013 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приват Банк».

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 22.08.2013 року, АТ КБ «ПриватБанк» вказував, що анкету-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приват Банк», підписана між сторонами є договором приєднання (ч.1 ст. 634 ЦК України), а Умови і правила надання банківських послуг - публічною офертою та просив суд стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 101 666,23 грн. та заборгованість відсотками у розмірі 24 089,32 грн., а всього 125 755,55 грн.

За результатами перегляду справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відмовляючи у стягненні процентів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що витяги із Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що містяться в матеріалах справи, не відповідають вимогам статті 207 ЦК України щодо письмової форми правочину та статті 634 ЦК України щодо форми договору приєднання, а тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 22.08.2013 року шляхом підписання анкети-заяви, оскільки їх розмір та підстави нарахування сторони не погоджували.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приват-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, у формулярі анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приват-Банку заповнена інформація про персональні та контактні дані ОСОБА_1 , а також останньою проставлено підпис під вказаними анкетними персональними даними (а.с. 27). Проте, вказана анкета-заява не містить будь-яких відміток про розмір відсоткової ставки.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, базову відсотку ставку та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що виключає підстави для їх стягнення у судовому порядку. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, обґрунтовано визнав, що кошти, які були отримані банком, підлягають зарахуванню як заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом з підстав недотримання позивачем вимог, передбачених чинним законодавством України, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про можливість розрахунку та стягнення судом з відповідача відсотків на рівні облікової ставки НБУ відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, то такі доводи не заслуговують на увагу, з врахуванням наступного.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (укладання кредитного договору), процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Крім зазначених норм, які є загальними, спірні правовідносини регулюються спеціальними нормами, які мають пріоритет перед загальними та діяли на момент укладання кредитного договору, а саме Законом України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за №168 (надалі по тексту Правила №168).

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.2.1 Правил №168, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши, зокрема, таке: тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням, зокрема, процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо).

За ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.3. Правил №168, у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначаються: детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо); річна відсоткова ставка за кредитом.

Отже, за положеннями нормативних актів, які діяли на час укладання кредитного договору між сторонами, процентна ставка за кредитом доводиться до відома споживача перед укладанням договору споживчого кредиту та визначається виключно у договорі та має бути врахована при визначенні сукупної вартості кредиту.

Частина друга статті 1054 ЦК України, передбачає можливість застосовуються положення параграфа 1 («Позика») якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Оскільки із суті договору споживчого кредиту випливає, що процентна ставка визначається виключно у договорі, то положення частини першої статті 1048 ЦК України щодо нарахування процентів на рівні облікової ставки НБУ до спірних правовідносин не застосовується.

Крім того, застосування частини першої статті 1048 ЦК України щодо нарахування процентів на рівні облікової ставки НБУ, виключає можливість виконання банком вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.3. Правил №168 щодо обов`язковості визначення сукупної вартості кредиту, до складу якої також входять проценти за користування кредитом, а відтак застосування ч.1 ст. 1048 ЦК України суперечить положенням спеціального законодавства та не може бути застосована до спірних правовідносин.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися повністю з висновком суду першої інстанції в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню за тілом кредиту.

Так, згідно виписки про рух коштів встановлено, що станом на 19.02.2022 року залишок після операції становив +851,83 грн. Тобто заборгованість була відсутня. У період з 19.02.2022 року по 01.09.2023 року ОСОБА_1 використано кредитних коштів всього у розмірі 208 269,41 грн., повернуто - 107 445,84 грн. Після 01.09.2022 року використання та повернення кредитних коштів не здійснювалося, лише проводилися списання банком відсотків за користування кредитного ліміту.

Крім того, встановлено, що за весь період, починаючи з 22.08.2013 року по 01.08.2022 включно банком було списано відсотки, які фактично погашені за рахунок кредиту, на загальну суму 28 447,28 грн.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість згідно кредитного договору №б/н від 22.08.2013 року за тілом кредиту у розмірі 72 676,29 грн., що відповідає фактичному використанню кредитних коштів ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог, представником відповідача - адвокатом Грибоводом В.В. не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 сплатила 64 083,62 грн., які були зараховані банком на відсотки та комісію. Відповідного розрахунку суду не надано,тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості саме у розмірі 37 582,61 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 72 376,29 грн., що відповідає залишку фактично використаних, проте, не повернутих ОСОБА_1 кредитних коштів.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно матеріалів справи, ПАТ КБ «Приват Банк» при зверненні до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн. (а.с. 74). При зверненні до суду апеляційної інстанції ПАТ КБ «Приват Банк» сплачено судовий збір у розмірі 4 026 грн. за подачу апеляційної скарги (а.с. 175, 179).

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ КБ «Приват Банк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 3 861,60 грн.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 3,4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» - задовольнити частково

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.08.2013 року у розмірі 72 376,29 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 861,60 грн.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

СУДДІ: Дорош А.І. Лобов О.А. Триголов В.М.