УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 630/556/23

провадження № 61-5126ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Тарасенко Вірою Юріївною, на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 17 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 18:35 год. у районі будинку АДРЕСА_1 стався наїзд потягом ВЛ 82 М № 085, який рухався з м. Полтави у напрямку м. Харкова, на його брата ОСОБА_2 , внаслідок чого він загинув на місці.

Бездіяльність відповідача, який не вжив всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів тощо, призвела до тяжких наслідків у вигляді загибелі родича позивача на залізничному перегоні внаслідок збиття його рухомим складом залізничного транспорту, чим спричинено позивачу моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 992 400,00 грн.

У зв`язку зі смертю брата внаслідок наїзду на нього рухомого складу він зазнав сильних душевних та моральних страждань, які полягали у порушенні його нормальної життєдіяльності. Він перебував у близьких стосунках із братом, тому відчував та відчуває сильний душевний біль від втрати близької людини. Втрата близької людини є для нього незворотною, що спричинила йому довготривалі сильні душевні страждання.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь моральну шкоду у розмірі 992 400,00 грн та витрати на поховання у розмірі 350,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 17 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на поховання ОСОБА_2 у розмірі 350,00 грн.

В іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав доказів спільного проживання разом із загиблим ОСОБА_2 , у зв`язку з чим підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Позов у частині вимог про стягнення з відповідача витрат на поховання є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, а тому відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України вказані витрати підлягають відшкодуванню.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 17 січня 2024 року в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо місця проживання ОСОБА_2 за іншою адресою, ніж адреса його реєстрації в м. Люботині. Наявність стосунків з жінкою, що мешкає в Харкові, не свідчить про зміну місця проживання та втрату зв`язку з місцем реєстрації. Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, дійшов помилкового висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з загиблим на час смерті брата.

Зважаючи що причиною загибелі ОСОБА_2 стали травми, завдані наїздом на нього потягу, які були спричинені джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням експлуатації останнього та грубим порушенням потерпілим правил безпеки на залізничному транспорті (за недоведеності умислу потерпілого або існування обставин непереборної сили), апеляційний суд вважав, що є правові підстави для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої брату загиблого ОСОБА_1 .

Факт загибелі ОСОБА_2 є безумовним свідченням спричинення позивачу глибоких моральних страждань, які пов`язані з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть брата, порушення укладу його життя.

Разом з тим, постраждалий перебував у лежачому стані на правій рейці в районі платформи «Любівці». Він був помічений машиністом потягу, яким були вжиті усі можливі заходи для уникнення наїзду, проте ОСОБА_2 не реагував на попереджувальні звукові сигнали підвищеної гучності, та наближення потягу. Матеріали справи не містять інформації щодо фізичного стану, наявності захворювань у постраждалого, причин та підстав його можливого різкого погіршення самопочуття. При проведені токсикологічної експертизи встановлено високий зміст алкоголю у крові та сечі постраждалого, що свідчить про те, що ОСОБА_2 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд зверну увагу, що виключно грубе порушення постраждалим ОСОБА_2 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України стало причиною його загибелі.

З урахуванням відсутності доказів порушення працівниками залізниці Правил безпеки руху або експлуатації транспорту, водночас за наявності особистої грубої необережності самого потерпілого, апеляційний суд вважав за необхідне стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди грошову компенсацію у розмірі 5 000,00 грн.

Посилання ОСОБА_1 на те, що моральна шкода підлягає виплаті без відрахування податків та обов`язкових платежів, є безпідставними, оскільки на встановлений податковим законодавством порядок оподаткування доходу платника податку, існує, зокрема, встановлений підпунктом «а» підпункт 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України припис щодо не включення до оподатковуваного доходу платника податку сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 18:35 год. в районі будинку АДРЕСА_1 стався наїзд на пішохода ОСОБА_2 потягом ВЛ 82 М № 085, що рухався з м. Полтави у напрямку м. Харкова під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого потерпілий загинув на місці.

Висновком експерта від 10 січня 2018 року № 3326-ДМ/17 встановлено, що причиною смерті ОСОБА_2 стала травматична ампутація ніжних кінцівок, яка ускладнилась гострою крововтратою, у вигляді недокрів`я внутрішніх органів, яка стала безпосередньою причиною смерті. Під час судово-токсикологічної експертизи крові та сечі трупа ОСОБА_2 виявлений спирт у кількості: 5,16 %о, в сечі - 4,33 %о, що відповідає його змісту при умовно смертельній дозі алкоголю.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Харківській області від 29 січня 2019 року кримінальне провадження № 0001599 від 13 грудня 2017 року за фактом порушення Правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту закрито за відсутністю ознак злочину, передбаченого статтею 276 КК України.

Згідно з цією постановою, допитаний як свідок ОСОБА_3 пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 він керував технічно справним потягом та рухався на вул. Травневій в м Люботині зі сторони м. Полтава в напрямку м. Харкова. Коли він рухався платформою «Любівці», то приблизно в 50-100 м попереду побачив, що на правій рейці по ходу його руху лежить людина, яка не ворушиться, машиніст відразу застосував екстрене гальмування з подачею піску під всі колісні пари та подав звуковий сигнал великої гучності. Оскільки швидкість тепловоза сктановила 40 км/год, наїзду на людину запобігти не вдалось.

Також, згідно з висновком судово-залізнично-транспортної експертизи від 28 грудня 2018 року № 160 у діях машиніста ОСОБА_3 не було невідповідності вимогам нормативних документів, що діють на залізничному транспорті України, під час керування вантажного поїзду № 3426, який здійснив наїзд на ОСОБА_2 . Дії пішохода ОСОБА_2 не відповідали вимогам пунктів 2.3 і 2.20 Правил поведінки громадян, 2.5 Правил безпеки громадян у частині заборони ходити по залізничних коліях, особам, які не належать до працівників залізничного транспорту, пункту 2.1 Правил безпеки громадян у частині переходу через залізничні колії тільки у встановлених місцях.

ОСОБА_1 є братом ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 07 липня 2021 року ОСОБА_2 з 17 січня 2006 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

На день його смерті разом з ним були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 29 грудня 2000 року.

Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_4 , яка є матір`ю загиблого ОСОБА_2 , останній мешкав у м. Харкові, ІНФОРМАЦІЯ_1 він приїхав до неї о 13 годині та мав їхати в цей день додому. Як засвідчено ОСОБА_4 , він побув у неї до 16-17 годин та вийшов за цигарками, проте до неї за речами не повернувся.

Допитані як свідки в суді першої інстанції мати позивача ОСОБА_4 та їх сусіди - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Сусіди зазначили, що часто бачили їх обох. Мати також зазначила, що її син ОСОБА_7 проживав разом із нею, хоча працював у м. Харкові та зустрічався із жінкою, яка також проживала в м. Харкові.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та підстави оскарження

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Тарасенко В. Ю. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 17 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 450/225/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 520/11029/14-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18, від 22 липня 2020 року у справі № 520/11029/14-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18, від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 161/3557/19, від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21, від 30 січня 2023 року у справі № 740/3561/21, від 07 лютого 2024 року у справі № 175/71/23.

Заявник зазначає, що суди не врахували глибину страждань позивача при втраті його рідного брата, фінансовий стан відповідача. Суди попередніх інстанцій значно зменшили розмір моральної шкоди за втрату рідного брата, не врахували ступінь вини відповідача до забезпечення елементарних заходів безпеки на залізниці, а також звернули увагу лише на порушення правил дорожнього руху загиблим, які полягали у переході залізничної колії не в тому місці. Отже, суди зробили однобічний аналіз вини сторін у тому, що сталось.

Відповідач не вжив всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі родича позивача на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався.

Крім того, суд апеляційної інстанції у резолютивній частині не зазначив, що сума моральної шкоди, завданої смертю брата, підлягає виплаті без стягнення податків та обов`язкових платежів, внаслідок чого при виплаті позивачу моральної шкоди з нього додатково будуть стягнені податки і збори.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України: суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.

Фізична особа має невід`ємне право на життя. Фізична особа не може бути позбавлена життя (частини перша-друга статті 281 ЦК України).

Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України. Безпека руху поїздів - це комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання у постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв (частини перша-друга статті 11 Закону України «Про залізничний транспорт»).

У пункті 100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, передбачено, що залізниці повинні забезпечувати потреби населення у пасажирських перевезеннях, безпеку користування залізничним транспортом, необхідні зручності, якісне обслуговування пасажирів на вокзалах і в поїздах, своєчасне перевезення і збереження багажу і вантажобагажу.

Водночас Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, пішоходам дозволено переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо); при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід (пункти, 2.1 - 2.3). Пішоходам заборонено ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. (пункти, 2.5, 2.6).

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Крім того, особливі правила статті 1187 ЦК України застосовуються тоді, коли шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Приписи статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції встановив, що при проведені токсикологічної експертизи встановлено високий зміст алкоголю у крові та сечі постраждалого, що свідчить про те, що той перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння.

Згідно з висновком судово-залізнично-транспортної експертизи від 28 грудня 2018 року № 160 невідповідності у діях машиніста ОСОБА_3 вимогам нормативних документів, що діють на залізничному транспорті України, під час керування вантажного поїзду № 3426, який здійснив наїзд на ОСОБА_2 , не було. Дії пішохода ОСОБА_2 не відповідали вимогам пунктів 2.3 і 2.20 Правил поведінки громадян, 2.5 Правил безпеки громадян у частині заборони ходити по залізничних коліях, особам, які не належать до працівників залізничного транспорту, пункту 2.1 Правил безпеки громадян у частині переходу через залізничні колії тільки у встановлених місцях.

Отже, суди встановили, що виключно грубе порушення постраждалим ОСОБА_2 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України стало причиною його загибелі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, об`єктивно встановивши фактичні обставини справи на підставі належних та допустимих доказів, врахувавши причину загибелі ОСОБА_2 (травми, завдані внаслідок зіткнення з потягом (джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням експлуатації останнього)), а також недотримання потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої брату загиблого - позивачу, і відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Апеляційний суд правильно застосував положення частини другої статті 1193 ЦК України та з огляду на обставини травмування ОСОБА_2 обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Схожі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Факт загибелі ОСОБА_2 є безумовним свідченням спричинення позивачу глибоких моральних страждань. З урахуванням відсутності доказів порушення працівниками залізниці Правил безпеки руху або експлуатації транспорту й за наявності особистої необережності самого потерпілого, глибини та тривалості моральних страждань позивача, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості, апеляційний суд, при визначенні розміру відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн дотримався норм матеріального й процесуального права, зокрема й принципів справедливості та пропорційності.

Оцінивши доводи касаційної скарги в контексті встановлених судами обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що при визначені розміру відшкодування не порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості.

Доводи касаційної скарги щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів.

Верховний Суд зауважує, що як суд касаційної інстанції, він не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, досліджувати докази та надавати їм правову оцінку. Разом з тим, при встановленні обставин справи та дослідженні доказів суд апеляційної інстанції не допустив порушення процесуальних норм, отже, його висновок щодо визначення розміру моральної шкоди не спростований.

Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин щодо завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки внаслідок необережності загиблого, не суперечать висновкам, викладеним у постановах, Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 450/225/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 520/11029/14-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18, від 22 липня 2020 року у справі № 520/11029/14-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18, від 25 серпня 2020 року у справі № 372/3192/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 161/3557/19, від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21, від 30 січня 2023 року у справі № 740/3561/21, від 07 лютого 2024 року у справі № 175/71/23, на які посилається заявник у касаційній скарзі. Питання щодо відшкодування шкоди вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи. Апеляційний суд встановив всі фактичні обставини справи, врахував доводи сторін, надав належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосував норми статей 23, 1193 ЦК України.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не застосували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц є безпідставними, оскільки у зазначеній справі позивач звернувся з позовом про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя. Отже, у справах № 354/693/17-ц та № 630/556/23 предмет та підстави позову, фактичні обставини справи є різними.

Крім того, у постанові Верховного Суду 05 січня 2024 року у справі № 629/2371/23 вказано, що посилання у касаційній скарзі на не зазначення у резолютивних частинах оскаржуваних судових рішень відомостей про те, що моральна шкода підлягає виплаті без відрахування податків та обов`язкових платежів, не є підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень, з огляду на встановлений податковим законодавством порядок оподаткування доходу платника податку, зокрема встановлений підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України припис щодо не включення до оподатковуваного доходу платника податку сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю.

Отже, посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції у резолютивній частині не зазначив, що сума моральної шкоди, завданої смертю брата, підлягає виплаті без стягнення податків та обов`язкових платежів, є необґрунтованими.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, зазначена заявником в касаційній скарзі, не підтвердилася.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, законність та обґрунтованість якого доводами касаційної скарги не спростована.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Тарасенко Вірою Юріївною, на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 17 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська