ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/4094/15-ц Номер провадження 22-ц/814/159/24Головуючий у 1-й інстанції Труханович В.В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Лобова О.А.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та витребування його з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Харківської міської ради, ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та витребування його з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 у цілому належав дідові позивача ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті діда спадщину прийняли: його дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_11 (батько позивача) та мати ОСОБА_12 ..

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_11 позивач, як донька померлого, прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2008 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було визнано за ОСОБА_14 - племінником власника, сином його брата ОСОБА_15 ..

За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Смородською Н.А. 29 березня 2008 року, право власності на спірний житловий будинок перейшло до ОСОБА_8 .

За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О. В. 12 квітня 2008 року, право власності на спірний житловий будинок перейшло від ОСОБА_8 до ОСОБА_7 ..

За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шатерніковою Т. М. 20 травня 2008 року, право власності на даний житловий будинок перейшло від ОСОБА_7 до ОСОБА_6 ..

За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шатерніковою Т. М. 11 лютого 2015 року, право власності на частину даного житлового будинку перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_5 .

За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шатерніковою Т. М. 11 лютого 2015 року, право власності на частину даного житлового будинку перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_2 ..

За договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шатерніковою Т.М. 12 лютого 2015 року право власності на частину даного житлового будинку перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 ..

Таким чином, на цей час єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 - відповідач по справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 лютого 2009 року у справі № 2-352/2009 було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2008 року.

Отже, ОСОБА_14 не мав право відчужувати спірний житловий будинок, так як набув право власності на нього на незаконних підставах.

Позивач зазначає, що спадщину після смерті свого батька - власника спірного житлового будинку ОСОБА_10 - прийняв її батько ОСОБА_11 , а після смерті останнього спадщину прийняла вона.

Отже, з 15 березня 2005 року, з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 , спадщина у вигляді спірного житлового будинку належала позивачу.

ОСОБА_14 набув право власності на спадкове майно, а потім і розпорядився ним, не маючи на це законних підстав.

Спадкове майно вибуло з володіння позивача поза її волею. Усі наступні правочини по відчуженню спірного майна є нікчемними і позивач має витребувати своє майно у теперішнього власника, яким є ОСОБА_2 .

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , враховуючи уточнені позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті її діда ОСОБА_10 та батька ОСОБА_11 , витребувати вказаний житловий будинок з незаконного володіння ОСОБА_2 , визнати недійсним рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23 вересня 2015 року № 200/15 у частині передачі ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0558 га від 13 листопада 2015 року, індексний номер 47551239.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 серпня 2017 року доповнено резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року та вказано, що судові витрати, які сплачені ОСОБА_1 у загальній сумі 2676,50 грн. слід залишити за позивачем.

Постановою Харківського апеляційного суду від від 11 серпня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року скасовано у частині вирішення позовних вимог про витребування 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та у частині вимог про скасування рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23 вересня 2015 року № 2000/15 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23 вересня 2015 року № 2000/15 та видане на його підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03.06.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою скасування постанови суду апеляційної інстанції стало те, що апеляційний суд розглянув справу без повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, чим порушив її конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливість навести міркування з приводу позову та апеляційної скарги позивача, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З матеріалів справи слідує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що вона не згодна з об`ємом спадкового майна, який визначив для неї суд. Позивачка вважає себе законною спадкоємицею усього житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, вказує, що суд необгрунтовано відмовив їй у задоволенні вимог про визнання недійсними рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №2000/15 в частині передачі ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0558 га для обслуговування вищевказаного житлового будинку та в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на зазначену земельну ділянку від 13.11.2015 року.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі також просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідачка посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що вона з лютого 2015 року є власником спірного будинку. ТОВ «Градсільстройпроект» був виготовлений Ескізний проект будинку за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що його знос був 95%, збереження стін зі шлакоблоку є недоцільним, загальна збереженість будинку - 5% (фундамент). Було побудовано новий будинок літ. «З-2» площею 97,6 кв.м. за вищевказаною адресою. Таким чином на теперішній час не існує будинку літ «А-1», який був спадковим майном, і на який позивачка просить визнати право власності. Тому відсутні підстави для задоволення позову.

Розгляд справи проводиться апеляційним судом за відсутності учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належним їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Сторони у справі повідомлялись про дату час і місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток на адреси, зазначені ними у своїх апеляційних скаргах, та відповідачем у касаційній скарзі.

Так, зокрема ОСОБА_1 судові повістки направлені за адресою: АДРЕСА_2 (т. 3 а.с. 207), ОСОБА_2 судові повістки направлялись на адресу: АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 202, т. 6 а.с. 53)

Поштові відправлення з судовими повістками повернуті до апеляційного суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Тлумачення пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України свідчить про те, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507 цс 18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109 гс 19).

Відповідно до частин одинадцятої, тринадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи

Відповідач ОСОБА_2 повідомлялася про дату і час розгляду справи шляхом відправлення відповідного оголошення для опублікування на офіційному веб-сайті «Судова влада України» 25 січня 2024 року (том 7, а. с. 65) і з дати опублікування такого оголошення остання вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Інші вимоги вважав недоведеними та необгрунтованими.

Вказав, що вимоги про витребування майна не є належним способом захисту у спірних правовідносинах.

Крім того, районний суд вважав, що враховуючи те, що станом на 23.09.2015 року (дата прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки Харківською міською радою) єдиним власником спірного будинку була ОСОБА_2 , то рішення Харківської міської ради про передачу у її власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), було прийнято у межах повноважень.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_16 ) є онукою ОСОБА_17 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки 5-тої Харківської державної нотаріальної контори після померлого ОСОБА_10 надійшли заяви про прийняття спадщини від дружини спадкодавця ОСОБА_3 , від сина спадкодавця ОСОБА_11 , від матері спадкодавця ОСОБА_13 .. Крім того, заяву про прийняття спадщини за заповітом подав племінник спадкодавця ОСОБА_14 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 1990 року заповіт від 26 листопада 1987 року складений від імені ОСОБА_10 на ім`я ОСОБА_14 був визнаний недійсним.

Спадкоємці ОСОБА_10 - дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_11 , матір ОСОБА_13 спадщину після ОСОБА_10 прийняли, однак належним чином не оформили ( а.с. 84-88 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 померла (а.с.13 т.1).

Згідно відповіді 5-тої Харківської державної нотаріальної контори від 06.11.2015 року №3393/01-16, після померлої ОСОБА_13 , згідно алфавітних книг обліку спадкових справ та книг обліку і реєстрації спадкових справ 5-тої ХДНК, заяви про прийняття та про відмову від прийняття спадщини не подавалися, спадкова справа не заводилася ( а.с. 183 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_11 (а.с. 11 т.1).

Згідно відповіді 5-тої Харківської державної нотаріальної контори від 06.11.2015 року №3393/01-16, після померлого ОСОБА_11 була заведена спадкова справа №268/2005. (а.с. 183 т.1). З якої убачається, що після смерті останнього, який за життя проживав в АДРЕСА_2 , з заявою про прийняття спадщини звернулася його донька ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_16 ).

01 квітня 2008 року на ім`я позивачки було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.02.2008 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було визнане за ОСОБА_14 - племінником власника, сином його брата ОСОБА_15 ..

За договором купівлі-продажу від 29.03.2008 року право власності на спірний житловий будинок перейшло до ОСОБА_8 ..

В подальшому власником спірного будинку став ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 12.04.2008 року.

За договором купівлі-продажу від 20.05.2008 року новим власником спірного житлового будинку став ОСОБА_6 , який 11.02.2015 року продав право власності на 1/2 частину спірного будинку ОСОБА_5 , а іншу 1/2 частину будинку продав ОСОБА_2 ..

12 лютого 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого остання набула право власності на 1/2 частину спірного будинку.

Наразі єдиною власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_2 ..

Рішенням 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №200/15, ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :10:037:0002), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 100 т.2).

13 листопада 2015 року на ім`я відповідачки було видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0558 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 101 т.2).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.02.2009 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.02.2008 року, яким право власності на спірні будівлі визнано за ОСОБА_14 . Таким чином ОСОБА_14 не мав право відчужувати спірний житловий будинок, оскільки набув право власності на нього за рішенням суду, яке скасовано.

Обставини встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що надрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що спадщину після смерті свого батька - власника спірного житлового будинку ОСОБА_10 - прийняв її батько ОСОБА_11 .. А після смерті останнього спадщину прийняла вона. Оформити в нотаріальній конторі спадкові права після смерті батька на частину спірного будинку вона не має можливості оскільки відсутні правовстановлюючі документи. При цьому позивачка вважає, що з 15 березня 2005 року, з дня відкриття спадщини після смерті її батька, спадщина у вигляді спірного житлового будинку належала саме їй. Проте ОСОБА_14 набув право власності на спадкове майно, а потім розпорядився ним, не маючи на це законних підстав. Тому спадкове майно вибуло з її володіння поза її волею.

ОСОБА_1 зазначає, що усі послідуючі правочини по відчуженню спірного майна є нікчемними. У зв`язку з цим вона має право на витребування свого майна у теперішнього власника, яким є відповідачка ОСОБА_2 .

Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві власності спадкується на загальних підставах.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно до вимог ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка є єдиною спадкоємицею після смерті батька ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проте оформити в нотаріальній конторі спадкові права після смерті батька позивачка не має можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а також наразі власником спірного житлового будинку є ОСОБА_2 .

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

При цьому обгрунтованим також є висновок суду про те, що безпідставними є вимоги позивачки в частині визнання за нею право власності на іншу частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті її діда ОСОБА_10 .. Оскільки судовим рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.03.2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що спадкоємцями померлого ОСОБА_10 є його дружина, син, та матір, які спадщину прийняли, однак належним чином не оформили. Будь-яких доказів відносно того, що ОСОБА_11 , батько позивачки, після якого вона успадкувала належну йому 1/3 частину спірного будинку, прийняв спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 , у вигляді 1/3 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - матеріали справи не містять. Також не доведено набуття права власності позивачки за набувальною давністю на 1/3 частину спірного будинку, яка належала ОСОБА_3 .

Проте, з рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року в частині витребування 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та в частині скасування рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №2000/15 та виданого на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У пунктах 1-3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що: «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернено увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_14 була відчужена частина спірного будинку без згоди власника. Тобто 1/3 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею.

Тому вимоги позивачки про витребування належного їй майна є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відсутність домовленості щодо порядку володіння та користування майном між співвласниками спірного будинку не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування 1/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того з матеріалів справи вбачається, що рішенням 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №200/15, ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :10:037:0002), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 100 т.2)

13 листопада 2015 року на ім`я відповідачки було видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0558 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 101 т.2).

Згідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 118 ЗК України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Натомість при вирішенні питання про приватизацію землі не враховано, що власником 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є позивачка.

Оскільки сторони є учасниками спільної часткової власності на спірний будинок, то виділ у власність земельної ділянки під будівництво та для його обслуговування лише на користь одного із співвласників, порушує права іншого.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що єдиним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 була ОСОБА_2 , тому рішення Харківської міської ради про передачу у її власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вищевказаною адресою, було прийнято у межах повноважень.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №2000/15 та видане на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Посилання ОСОБА_2 на те, що нею було побудовано новий будинок літ. «З-2» площею 97,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , тому на теперішній час не існує будинку літ «А-1», який був спадковим майном, і на який позивачка просить визнати право власності, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

А саме, за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_18 ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2018 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. На вирішення експертизи поставлено питання: «Чи є домоволодіння літ. «З-2» загальною площею 97,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , - новим будівництвом або воно є реконструкцією домоволодіння літ. «А-1» загальною площею 58,0 кв.м. за вказаною адресою?»

Висновком експертів ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса №22348 від 20.11.2019 року встановлено, що житловий будинок літ. «З-2» загальною площею 97,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є реконструкцією житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 58,0 кв.м., що належав до домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними.

Як вказує Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасування рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №2000/15 та виданого на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №2000/15 та виданого на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно задольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №2000/15 та видане на його підставі Свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.А. Лобов