Справа № 143/1066/22
Провадження № 22-ц/801/224/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 рокуСправа № 143/1066/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2023 року, ухвалене суддею Бойко А.В. в м.Погребище, повне рішення складено 13 листопада 2023 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

встановив:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив:

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку однієї другої частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку однієї другої частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2003 року, який за рішенням суду розірвано 25 листопада 2020 року.

За період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти подружжям на підставі договору купівлі-продажу від 07 січня 2004 року було придбано 1/2 частину зазначеного вище житлового будинку.

За період перебування у шлюбі і позивач, і відповідач працювали, отримували дохід, і відповідно придбання майна здійснювалося за спільні кошти, а відтак це майно є спільною сумісною власністю та належить кожному із подружжя у рівних частках.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2023 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку однієї другої частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку однієї другої частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У скарзі зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 ідеальній частці на 1/2 частки житлового будинку є неналежним способом захисту. Майно, в тому числі і нерухоме, підлягає поділу між сторонами в натурі, однак, позивач самостійно до експертної установи для отримання висновку про технічну можливість (або неможливість) виділити частку в натурі не звертався і не надав такого висновку. Вказані вимоги є передчасними, а тому не підлягали до задоволення. Суд не перевірив питання належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя. Спірне нерухоме майно набуто нею виключно за особисті кошти, що залишено судом поза увагою. Шлюб між сторонами укладено після внесення нею авансу за будинок, а договір купівлі-продажу укладено та решта коштів вносилися відповідачем особистими грішми лише через місяць після укладення шлюбу. Звіт про оцінку майна від 17 листопада 2022 року є неналежним та недопустимим доказом.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) з 11 грудня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 25 листопада 2020 року в цивільній справі №143/149/20 розірвано (а.с.7-9).

27 січня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, а саме 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого в АДРЕСА_1 .

У пункті 2 вказаного договору зазначено, що цей продаж вчинено за 13 147 гривень, які продавець отримав від покупця повністю, до підписання цього договору (а.с.17).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 25 листопада 2003 року, ОСОБА_6 підтвердив, що він дійсно отримав завдаток від ОСОБА_7 в сумі 3 000 грн за будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.78).

Суд першої інстанції, встановивши, що спірне майно було придбане під час перебування сторін у шлюбі, дійшов до висновку, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У абзаці першому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Відповідно до абз. 4, 5 пункту 30 цієї постанови, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Презумпція спільної сумісної власності може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна частина житлового будинку не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона повністю придбана за її особисті кошти, тому це майно не може вважатися майном, набутим у шлюбі за сімейні кошти та не підлягає поділу між колишнім подружжям. Зазначила також, що сторони до укладення шлюбу спільно не проживали, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. Вона тривалий час працювала за кордоном, отримувала достатню заробітну платню, а відтак мала достатні власні заощадження, яких не мав позивач. Шлюб з позивачем було укладено через місяць після того, як вона за особисті кошти внесла аванс за придбання половини будинку по АДРЕСА_1 .

У п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома цієї статті).

Із вказаного слідує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що шлюб між сторонами укладено 11 грудня 2003 року.

Спірна частка житлового будинку була придбана відповідачем ОСОБА_1 27 січня 2004 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_4 , за 13 147 гривень.

У вказаному договорі зазначено, що продавець отримав грошові кошти від покупця повністю до підписання цього договору.

На підтвердження факту того, що частина будинку купувалася за власні кошти відповідачки нею було надано копію нотаріально посвідченої заяви від 25 листопада 2003 року, у якій зазначено, що продавець ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 (прізвище відповідача до реєстрації шлюбу) завдаток за будинок в розмірі 3 000 гривень.

Тобто, частину коштів відповідачем було сплачено за місяць до укладення шлюбу з позивачем.

Позивач не висловив заперечень з приводу тієї обставини, що завдаток згідно нотаріально посвідченої заяви було сплачено відповідачем, і ці кошти є її особистими коштами, що в свою чергу свідчить про визнання вказаної обставини.

Як стверджує ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, решту коштів було сплачено нею вже після укладення шлюбу з позивачем.

Однак, доказів того, що решта коштів, сплачених за цей будинок, були її особистими коштами ОСОБА_1 не надано.

Таким чином, оскільки частина коштів за спірну частину житлового будинку (3 000 гривень) була сплачена ОСОБА_8 до укладення шлюбу з ОСОБА_3 , вказана сума грошових коштів вважається особистими грошовими коштами відповідача.

Решта суми, яка підлягала сплаті за будинок (10 147 гривень), колегія суддів вважає спільними коштами подружжя, оскільки ОСОБА_1 не довела, що вказані кошти є її особистими грошовими коштами.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази колегія суддів вважає, що придбана 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 за час шлюбу сторін на 30 % придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_1 , а решта 70 % - за спільні сумісні кошти, і саме вони підлягають поділу.

Відтак, з урахуванням обставин даної справи колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та поділу 1/2 частини будинку шляхом визнання за позивачем права власності на 35/100 частки, а за відповідачем - на 65/100 частки цієї частини спірного житлового будинку, оскільки частка останньої за рахунок придбання нерухомого мана за її особисті кошти є більшою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що у даній справі не призначалася будівельно-технічна експертиза щодо виділення кожному із подружжя ідеальної частки в майні, а позовні вимоги про виділення кожному із сторін частки в майні взагалі суперечили вимогам закону.

Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки будівельно-технічна експертиза проводиться для визначення можливості виділення кожному з співвласників нерухомого майна частки в натурі, однак виділ частки в натурі не є предметом даного позову. Тому справа розглядається в межах заявлених позивачем вимог. А відтак, необхідності призначати експертизу не було.

Не беруться до уваги також доводи апеляційної скарги, які стосуються звіту про оцінку майна, оскільки вказаний звіт наданий позивачем на підтвердження ціни позову, з якої обчислюється розмір судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є : невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача відповідно ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 695 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також у зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , з позивача на її користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 968 грн пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 03 листопада 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 35/100 частки 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 65/100 частки 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 695 (шістсот дев`яносто п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2024 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета