Справа № 629/5948/23
Номер провадження 2/629/55/24
04.03.2024 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Цендри Н.В., за участю секретарів Саченко К.М., Андрієнко С.А., адвоката Каращук О.М., провівши судове засідання по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, суд -
Позивач звернулася до суду з вище вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_2 , відповідач по справі. Протягом тривалого часу донька проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Батько дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки, не виховує її та не піклується про неї, а також не бере участі в її утриманні, не спілкується з нею та не приходить до неї, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. На підставі викладеного просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
31.10.2023 року ухвалою суду провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні.
21.12.2023 року відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_1 . Від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом вели спільний побут, виховували доньку. З 2015 року по 2017 рік ОСОБА_1 пішла з сім`ї та покинула доньку на його повне піклування та виховання. Після повернення вони знову почали проживати спільно. У 2020 році знову покинула доньку. В зв`язку з тим, що він працював та утримував сім`ю, піклуванням та доглядом за їхньою дитиною займалася його мати. У 2022 році у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, неоднозначною та незрозумілою ситуацією в країні, через страх за життя та здоров`я своєї дитини та дружини, він допоміг їм виїхати за кордон до Польщі, аби вони перебували в безпеці. Після цього, деякий час ще був зв`язок з цивільною дружиною та дитиною, а потім пружина змінила номер телефону та обірвала будь-яку можливість комунікації. Згодом від знайомих він дізнався, що начебто дружина разом з донькою повернулися до України, але місце перебування йому не повідомили, зв`язку з ними не було. З приводу встановлення місця знаходження дружини та доньки він звертався із відповідною заявою до Лозівського РВП ГУНП в Харківській області. Восени 2022 року поштою він отримав копію позовної заяви про стягнення аліментів на утримання доньки, з якої дізнався, що донька знаходиться у Чугуївському районі Харківської області та номер телефону колишньої дружини. З того часу він періодично намагався дзвонити колишній дружині, щоб поспілкуватися з донькою, спочатку вона передавала слухавку доньці, але дозволяла розмовляти лише в її присутності, тому спілкування доньки було дуже скуте та недовге. З розмов відчувалося, що мати налаштовує доньку проти нього. На його прохання надати особистий номер телефону доньки, завжди була відмова, мовляв в неї його нема. Вважає, що колишня цивільна дружина умисно перешкоджає йому спілкуватися з донькою, виконувати свої батьківські права та обов`язки, від яких він ніколи не відмовлявся та бажає далі бути присутнім в житті доньки, приймати участь у її вихованні та опікуватися нею. Вважає, що даний позов необґрунтований та безпідставний, тому категорично заперечує проти його задоволення.
23.01.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що відповідач не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям, аліменти не сплачує. Зазначила, що коли вона з дитиною проживала в АДРЕСА_1 , мати відповідача приїздила до них, привозила гостинці. Батько жодного разу до дитини не приїжджав, не дзвонив, не цікавився дитиною, поки вона не звернулася до суду з даним позовом. Пояснила, що коли народилася дитина вони проживали у чоловіка в смт.Панютине. В 2017 році вона покинула чоловіка та переїхала до м. Константинівка Донецької області, оскільки відповідач бив її та дитину. З цього приводу вона зверталася до поліції. За новим місцем проживання вона влаштувалася на роботу, дитину влаштувала до дитячого садочку. Коли доньці виповнилося 7 років, на прохання матері чоловіка, вони повернулися до Лозової . З 2018 року по 2021 рік донька мешкала з бабусею, а вона до неї періодично приїжджала, дзвонила, цікавилася дитиною. Батько з дитиною не проживав, участі у її вихованні не приймав. Потім, коли дізналася, що батько неадекватно відноситься до дитини, вона її забрала. Вказала, що дитина неодноразово тікала з дому, коли проживала у бабусі, вона її шукала коли приїжджала, бабуся з цього приводу зверталася до поліції.. Коли почалася війна вона виїхала з дитиною до Польщі. Також пояснила, що з 27.11.2022 року перебуває у зареєструвала шлюбі. Чоловік є військовим, проходить військову службу. Позов подала, щоб в подальшому чоловік зміг удочерити дитину, для того щоб потім його демобілізували.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Каращук О.О. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. Відповідач пояснив, що коли доньці було півтора роки, дружина їх покинула. Він сам займався вихованням та утриманням дитини. Коли повернулася, то свою втечу пояснила тим, що у неї психічні проблеми і вона лікувалася в м.Запоріжжя. Вони знову зійшлися. В 2015 році вона з дитиною переїхала до м. Константинівка до іншого чоловіка. Рік він дитину не бачив. Потім дружина привезла дитину до його матері. Він в цей час працював. Приблизно з середини 2016 року чи 2017 року, точно не пам`ятає дитина проживала з ним, він влаштував її до Панютинської школи, ходив на збори до школи. В 2019 році влаштувався на морі на бази. На його прохання ОСОБА_1 привозила до нього на відпочинок дитину на два тижні. В жовтні 2019 року влаштувався на вахтову роботу, тому дитина один тиждень проживала з його матір`ю, а один - з ним. В травні 2022 року, після того як відбувся вибух на вокзалі, позивачка разом з дитиною та своїми родичами виїхала до Польщі. Він спілкувався з дитиною, цікавився її навчанням, позивач присилала фотографії. Потім зв`язок пропав. Він написав заяву до поліції, щоб встановили зв`язок. В серпні поштою отримав документи на аліменти, з яких дізнався адресу проживання дружини та її телефон. Про те, що дружина має намір подавати на аліменти він не знав. Після того як встановив зв`язок з позивачкою, він спілкувався з дитиною, вона йому писала на вайбер. Під час телефонної розмови він зрозумів, що дитина вже з ним спілкується по іншому, відповідала фразами, які б вона не могла сама сказати. Зазначив, що позивачка не дає можливості спілкуватися з дитиною. Пояснив, що дитину не бив і з дому вона не тікала. Їй не подобалося лише одне, що вона ходила на додаткові зайняття. Дитина завжди була веселою.
Представник третьої особи Виконавчого комітету Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, як орган опіки та піклування в судове засідання жодного разу не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив. Письмові пояснення щодо позову не надав.
Перевіривши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у цивільному шлюбі.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Панютинської селищної ради міста Лозова Харківської області.
Згідно довідки Комунального закладу «Зміївський ліцей №2 імені льотчика-космонавта Ігоря Петровича Волка» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області від 18.09.2023 року №01-14/160, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у вказаному закладі в 6 - Б класі з 01.09.2022 року. Мати, ОСОБА_1 приймає участь в навчально-виховному процесі та позашкільних заходах дитини, відвідує батьківські збори, виявляє підтримку та турботу. Батько дівчинки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 протягом цього часу не цікавиться успіхами в навчанні та процесом виховання, не проявляв турботи про доньку. Не звертався до працівників закладу з приводу навчання своєї дитини.
ОСОБА_1 27.07.2022 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 27.07.2022 року.
Із акту обстеження 22.09.2023 року будинку за адресою: АДРЕСА_4 , вбачається, що в будинку фактично проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її малолітня дочка ОСОБА_3 . Батько дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у будинку не проживає. З березня 2022 року і по теперішній час ОСОБА_2 за місцем проживання дитини не з`являється, не приїжджає до неї, не відвідує її та не цікавиться її життям.
На підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2022 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 13.07.2022 року.
На підтвердження своїх доводів відповідачем були надані: довідки лікаря - нарколога та лікаря - психіатра, відповідно до яких ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_6 , на обліку в наркологічному та психіатричному відділенні КНП «Лозівське ТМО» не перебуває.
Із висновку органу опіки та піклування Зміївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Зміївської міської ради від 20.12.2023 року №520, вбачається, що орган опіки та піклування Зміївської міської ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що зі сторонами знайомий, куми. Вказав, що з 2019 року до війни дитина проживала з батьком та бабусею. ОСОБА_2 працював в м.Дніпро в АТБ, тому коли він був на роботі, то за ОСОБА_3 дивилася бабуся, а коли приїжджав - він. Коли почалася війна, ОСОБА_2 дізнався, що ОСОБА_1 зі своєю родиною вирішила поїхати до Польщі, тому віддав дитину. Відомо, що коли донька була в Польщі батько спілкувався з нею приблизно півтора місяці, а потім зв`язок пропав. Через правоохоронні органи він намагався встановити з ними зв`язок. Про їх місцезнаходження він дізнався восени 2023 року. Коли дитина проживала з батьком у них були добрі стосунки, батько нічого поганого не говорив, купував все, що вона хотіла. Вказав, що ніколи не бачив і не чув, щоб ОСОБА_2 бив дружину та дитину. При спілкуванні з дитиною, вона нічого з цього приводу не говорила. Дитина завжди була веселою, радісною, любила свого батька.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що зі сім`єю ОСОБА_2 знайома з його народження, проживають в одному будинку. ОСОБА_2 має доньку, вихованням якої займалися батько дитини та його мати. Мати дитини ОСОБА_1 постійно кудись виїжджала. Коли ОСОБА_2 їздив на роботу, він працював один тиждень працює, другий - вдома, то дівчинкою займалася бабуся. Вона водила її до школи, спілкувалася з вчителями. Коли вдома був ОСОБА_2 , він з нею гуляв, грався, возив в Лозову . Дівчинка завжди хизувалася, що батько їй купив якісь речі. На її думку, ОСОБА_2 як батько справлявся зі своїми батьківськими обов`язками, любить її, хвилюється за дитину. Стосунки між дитиною та батьком нормальні, вона ніколи на нього не скаржилася, навпаки вихвалялася ним. Вказала, що жодного разу не бачила, щоб батько бив або ображав дитину, а також щоб вона від нього тікала. Їй відомо, що відповідач багато разів покидала дівчинку на бабусю. З першого класу і до 3 класу включно дитина проживала з бабусею та батьком. Коли почалася війна ОСОБА_1 забрала дитину, виїхала до с.Царедарівка, а потім за чутками їй відомо, що за кордон. Вказала, що їй відомо, що відповідач розшукував свою доньку, ОСОБА_2 ходив до школи, там писали повідомлення щоб знайти дитину, ще кудись ходив. Він дуже переживав за дитину.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що з відповідачем проживає по сусідству. Вказала, що дитина проживала з батьком та бабусею. ОСОБА_1 неодноразово залишала дитину на відповідача. Коли ОСОБА_2 їздив на роботу, то дитиною займалася бабуся, а коли повертався - він. Відносини між батьком та дитиною були добрі, дитина любила батька. Їй відомо, що коли ОСОБА_2 не зміг додзвонитися до ОСОБА_1 , він звернувся до поліції, щоб встановити з нею зв`язок. На її думку, ОСОБА_2 належним чином виконує батьківські обов`язки.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18).
Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.
Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.
Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
При розгляді даної справи судом не встановлено фактів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення їй будь-якої моральної чи фізичної шкоди, про що суду не надано доказів. Позивач неодноразово наголошувала в судовому засіданні, на тому, що відповідач бив її та доньку, проте доказів не надала.
Сам відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначав що він має бажання спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, проте позивачка не дає йому можливості спілкуватися з дитиною.
Також встановлено, що малолітня ОСОБА_3 майже весь час з народження та до того, як на початку весни 2022 року виїхали за кордон, проживала з батьком та бабусею. Мати постійно її залишала. Як пояснили свідки, відносини між батьком та дитиною були добрі, батько піклувався про доньку, дитина любила батька.
Тому суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання дитини, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні.
Натомість, як зазначила позивачка в судовому засіданні, її теперішній чоловік, з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі з 27.11.2022 року є військовим, тому позов був поданий з метою подальшого удочеріння ним її доньки, для того щоб його демобілізували.
Отже, з пояснень позивачки можна дійти висновку, що позов подано не в зв`язку з тим, що порушуються права та інтереси малолітньої дитини, а в інтересах іншої людини.
Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самої дитини.
Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.
З урахуванням наведеного, враховуючи висновок органу опіки та піклування Зміївської міської ради Харківської області про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд вважає за необхідне у позові в частині позбавлення батьківських прав відмовити.
В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 89, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 06.03.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Третя особа Виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, як орган опіки та піклування, місцезнаходження: Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв, вул. Адміністративна, буд.9.

Суддя Наталія ЦЕНДРА