ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1796/24 Справа № 932/3801/21 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 червня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №490040473, відповідно до якого ОСОБА_3 було надано 14 475,25 доларів США, а з метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №490040473-П.

19 листопада 2015 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 129 253,65 доларів США.

Вказує на те, що з метою відповідності нормам чинного законодавства України ЗАТ «Альфа-Банк» перейменовано на АТ «Альфа-Банк».

Однак, враховуючи вищевикладені обставини, вбачається, що тривале виконання судового рішення та довготривале зволікання цивільним відповідачем у виконанні судового рішення завдало позивачу значної майнової шкоди та збитків. Відповідно до розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми на період з дати ухвалення рішення до моменту подання позовної заяви становить 588 080,37 грн.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 три проценти річних від простроченої суми заборгованості у сумі 588 080,37 грн. Вирішити питання стосовно судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» три проценти річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 320 126,01 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 4 801,89 грн., у рівних частках по 2 400,95 грн. з кожного.

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №490040473, відповідно до якого п. п. 2.1. - 2.4. визначено суму кредиту у розмірі 14 475,25 доларів США, номінальну процентну ставку 13,5% річних, дату остаточного повернення кредиту - 13 червня 2013 року та цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу (а. с. 7-10).

13 червня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №490040473-П за умовами якого ОСОБА_2 поручився за виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань по кредитному договору №490040473, укладеному між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 (а. с. 11).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490040473 від 13 червня 2007 року за тілом кредиту 11 627,64 доларів США, заборгованість по відсоткам в сумі 6 046,01 доларів США та пеню у розмірі 111 580 доларів США, а всього 129 253,65 доларів США, яке набрало законної сили 19 квітня 2016 року (а. с. 119).

Крім того, з наявних в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з державного реєстру банків, сформованого 02 грудня 2022 року у зв`язку зі зміною найменування банку, судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» було змінено найменування на АТ «Сенс Банк» (а. с. 129-130).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не було сплачено заборгованість за кредитним договором №490040473 від 13 червня 2007 року і не виконано рішення суду про стягнення вищевказаної заборгованості, тобто було порушено грошове зобов`язання, а у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень статті 625 ЦК України. Однак, не погодившись з розрахунком позивача 3% річних, провівши власний розрахунок за період з 12 травня 2018 року по 26 квітня 2021 року, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 320126,01 грн (з урахуванням строків позовної давності).

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другоюстатті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Як вбачається з висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625цього Кодексу за увесь час прострочення.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Відповідні правові позиції висловлено Верховним Судом у постановах Великої Палати від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18, від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19, від 18 січня 2023 року у справі № 524/4102/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 462/109/21.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490040473 від 13 червня 2007 року за тілом кредиту 11 627,64 доларів США, заборгованість по відсоткам в сумі 6 046,01 доларів США та пеню у розмірі 111 580 доларів США, а всього 129 253,65 доларів США, яке набрало законної сили 19 квітня 2016 року.

Відомості щодо виконання боржником рішення суду та стягнення з нього заборгованості відсутні.

З ухваленням рішення про стягнення заборгованості кредитне зобов`язання не припинилось. Невиконання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача три проценти річних за період з 12 травня 2018 року до 26 квітня 2021 року у сумі 320 126,01 грн (з урахуванням строків позовної давності).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги також були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язк щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: