Справа № 214/6923/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 лютого 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Попкової Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місці ради

про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 з даним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона на підставі Ордеру на житлове приміщення № 1488 від 27.11.1990, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Саксаганської ради народних депутатів № 382 від 23.11.1990 року користується та займає квартиру АДРЕСА_2 . На підставі вказаного ордеру у вказаній квартирі зареєстрована позивач та її син ОСОБА_2 .. За вказаною адресою також зареєстрована онука позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка являється дочкою ОСОБА_2 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою з 2018 року не проживають, не користуються житлом, не зберігають у приміщенні належне їм майно, оскільки знаходяться за кордоном. Вони фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації.

Оскільки Відповідачі не проживають у вказаній квартирі, відповідно не користуються комунальними послугами, а також не беруть участі в утриманні квартири, її ремонті, оплаті послуг за електроенергією та газ, інших комунальних послуг, чим завдають позивачу матеріальних збитків.

Позивачка, як наймач житла здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеної квартири в належному стані, сплачує комунальні платежі, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості.

Не скасована реєстрація Відповідачів за колишнім місцем проживання порушує інші житлові та майнові права позивачки. Зокрема реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює для позивачки перешкоди у можливості приватизувати квартиру, можливості розпорядження майном, зокрема передачі житла в піднайм, в можливості отримати субсидію, з огляду на що позов просить задовольнити.

Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання, витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 26, прим. 107) відомості щодо перетину громадянами України ОСОБА_2 (англійською « ОСОБА_4 ») ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_3 (англійською « ОСОБА_5 ») ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , державного кордону України у період з 01.01.2018 по 18.08.2023.

Ухвалою суду від 22.11.2023 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місці ради (50071, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 32).

Представник позивача через систему «Електронний суд» 19.02.2024 подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідачів.

Відповідач правом на участь у судовому засіданні не скористався, у поданій до суду заяві просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить задовольнити. Підтверджує, що він та його дочка ОСОБА_3 з 2018 року постійно проживають за кордоном та не мають наміру проживати за адресою реєстрації - у квартирі АДРЕСА_2 .

У поданій до суду заяві Служба у справі дітей Виконкому Саксаганської районної у місті ради повідомляє, що надання висновку при вирішенні спору про позбавлення дитини права користування житловим приміщенням чинним законодавством не передбачено, тому надання такого висновку перебуває поза межами повноважень служби у справі дітей. Разом з тим заперечує проти вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, направлена всупереч інтересам дитини та позбавляє її житлових прав, які вона за віком не може самостійно реалізувати.

Суд, з`ясувавши позицію учасників судового розгляду, дослідивши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У цій справі суд приходить до висновку про те, що визнання позову відповідачем в частині заявлених до нього позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, встановив наступне.

Судом встановлено, та підтверджено письмовими матеріалами справи, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Ордеру на житлове приміщення №1488 від 31.11.1990 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №382 від 23.11.1990 належить ОСОБА_1 (позивачу) та членам її сім`ї - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 .

За даними Єдиного державного демографічного реєстру за вказаною адресою зареєстровані син позивача ОСОБА_2 та онука позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дочка відповідача ОСОБА_2 )

ОСОБА_2 та його дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживають за вказаною адресою з 2018 року, що підтверджується відповідним актом від 29.06.2023, затвердженим майстром ТОВ «Житлосервіс-КР» та даними, наданими суду Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України щодо перетину державного кордону України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у напрямку виїзду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Верховний Суд у постанові від 16.12.2020, справа № 571/1292/17 виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В даному випадку відповідач позовні вимоги визнав, тим самим підтвердив, що добровільно більш ніж понад 6 місяців залишив вищезазначену квартиру і не проживає в ній без поважних причин.

Враховуючи наведене, оцінюючи надані по справі докази та встановлені обставини в їх сукупності, а також те, що позов визнаний відповідачем суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, суд зазначає наступне.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання малолітньої дитини реєструвалося у спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що дитина набула права користування цим житлом на законних підставах (постанова Верховного Суду від 27 червня2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18).

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, то факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом (постанова Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19).

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання чи за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

При розгляді справи суд враховує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом за вказаною адресою.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 чи її батько ОСОБА_2 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком, а визнання позову в цілому відповідачем порушує житлові права його неповнолітньої дочки.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

У справі № 711/4431/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів, зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суди правильно виходили з того, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, та заміна у травні 2017 року основного наймача не можуть бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. З урахуванням установлених судами обставин, Верховний Суд вважав, що виселення малолітнього за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі № 466/7546/16-ц, Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що визнаючи відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, апеляційний суд не спростував висновок місцевого суду про те, що спірна квартира є їх єдиним жилим приміщенням, на користування яким, вони мають право; проживання ОСОБА_6. та малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі, належній його дружині, матері малолітньої, не може бути підставою для позбавлення їх права користування спірним жилим приміщенням. Ураховуючи конкретні обставини справи, а саме, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, а для відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_8 та їх малолітніх дітей спірна квартира є єдиним жилим приміщенням, на користування яким вони мають право, суд першої інстанції прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У справі № 337/1760/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів, погодився із їх висновками, що відповідач, яка не досягла десяти років, не може самостійно обирати місце проживання, тому не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим приміщенням.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 523/3106/18 (провадження № 61-160св20) зазначено, що «при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 405 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 04 липня 2018 року в справі № 711/4431/17».

У постанові від 24 травня 2022 року у справі № 755/20478/19 (провадження № 61-16958св20), установивши, що позбавлення неповнолітньої дитини права користування спірною квартирою, яка належить її матері на праві власності, порушує її право на житло, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Суди на підставі належним чином оцінених доказів установили, що тривале непроживання дитини у квартирі було зумовлене поважними причинами, оскільки дитина не має власного житла і не може самостійно обирати місце проживання. Доводи позивачки про проживання дитини за іншою адресою з батьком не спростовують висновків судів, оскільки батько дитини не має власного житла, а орендує його. З цього випливає, що дитина не може вважатися такою, що забезпечена іншим житлом і через це втратила право на проживання у спірній квартирі, в якій вона набула права на житло з народження.

У постанові від 05 квітня 2022 року у справі № 753/13566/20-ц (провадження № 61-17866св21) Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо того, що «ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покинули спірне приміщення у період, який збігається з періодом розірвання шлюбу між сторонами, що свідчить про наявність неприязних стосунків між сторонами, тобто з поважних причин. Незважаючи на зміну місця проживання у 2019 році у зв`язку з сімейними обставинами, спірна квартира є єдиним законним місцем проживання відповідачки та її малолітньої дочки. Доказів того, що їм буде надано рівноцінне житло при втраті права користування спірною квартирою, матеріали справи не містять».

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, а визнання позову відповідачем ОСОБА_2 у цій частині спрямоване на порушення житлових прав його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 1073,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місці ради про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, , вул. Володимира Великого, буд. 32, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місці ради, , вул. Володимира Великого, буд. 32, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Суддя С.І. Сіденко