Справа №519/1100/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

24.01.2024 року м. Южне

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Барановської З.І., секретаря Гнатюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ "Одеський припортовий завод" про зміну підстави звільнення,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.11.2008 позивач була прийнята на роботу на ВАТ «Одеський припортовий завод». З 20.09.2017 була переведена на посаду бухгалтера групи обліку Комбінату громадського харчування і торгівлі заводу управління Акціонерного товариства «Одеський припортовий завод». 01.04.2022 AT «Одеський припортовий завод» призупинило із позивачем дію трудового договору. З 12.12.2022 дію трудового договору було поновлено. За зазначений період будь-яких коштів від відповідача позивач не отримувала. Наказом № 265-к від 29.05.2023 позивача звільнено з займаної посади з 31.05.2023 за скороченням штату згідно зі ст.40 п.1 КЗпП України. Пунктом 3.5.12 колективного договору ПАТ «Одеський припортовий завод» на 2020-2021 роки встановлено обов`язок адміністрації виплачувати працівникам заводу, які звільняються у зв`язку зі скороченням, при стажі роботи на заводі більше 10 років, одноразову допомогу у розміри 7 посадових окладів. Але відповідачем не було сплачено 7 посадових окладів. Заявами від 03.05.2023 та від 31.05.2023 позивач просила виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення. Пунктом 3.4.14 колективного договору ПАТ «Одеський припортовий завод» на 2020-2021 роки встановлено, що при надані працівнику заводу щорічної основної відпустки йому виплачується допомога на оздоровлення згідно з діючим Положенням, яке додається до колективного договору. Положенням про порядок начислення оздоровчої допомоги працівникам ОПЗ при надання щорічної відпустки встановлено, що право на отримання допомоги мають усі працівники ОПЗ, крім тимчасових працівників. Оздоровча допомога надається при надані відпустки, за умовою використання останнього календарного дня відпустки. У разі звільнення працівника за скороченням штату допомога начисляється за повністю відпрацьований період для надання відпустки в повному обсязі та пропорційно відпрацьованому часу за неповністю період для надання відпустки. Дії відповідача щодо виплати у 2021 році матеріальної допомоги на оздоровлення переважної частини працівників ОПЗ та відмова у виплаті позивачу, зокрема під час звільнення за скороченням є незаконними. Тому 30.05.2023 позивачем надано заяву про розірвання з 31.05.2023 трудового договору, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням умов колективного договору. Відповідач проігнорував подану заяву, і як зазначено вище, позивач була звільнена з 31.05.2023 за скороченням штату згідно зі ст.40 п.1 КЗпП України. 15.05.2023 позивачем направлено звернення до відповідача про надання довідки про заробітну плату за 2021, 2022 та 2023 рік, а також інформації про кількість працівників ПАТ «ОПЗ», які отримали матеріальну допомогу на оздоровлення у 2021 та 2022 році та кількість працівників ПАТ «ОПЗ», які не отримали матеріальну допомогу на оздоровлення у 2021 та 2022 році. 20.06.2023 позивачем отримано листа AT «ОПЗ» від 15.06.2023 № 889, щодо відсутності законних підстав для отримання позивачем допомоги на оздоровлення за 2020-2021 рік, так як Наказом-Постановою №581/14 від 30.09.2021 призупинено дії окремих положень колективного договору, зокрема п. 3.4.14. Так як, про існування Наказу-Постанови №581/14 від 30.09.2021 позивачу не було відомо, 27.06.2023 позивачем направлено запит до відповідача про надання копії Наказу - Постанови №581/14 від 30.09.2021 про призупинення дії окремих положень колективного договору. На час звернення до суду відповіді на звернення від 15.06.2023 та 27.06.2023 позивачем не отримано. До 24.03.2022 - з дня набрання чинності Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», законодавством України не було надано право власнику підприємства або уповноваженому органу призупиняти дію окремих положень колдоговору. Ст.14 Закону України «Про колективні договори та угоди» встановлено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Але, з врахуванням того, що у 2021 році, частина працівників отримала допомогу на оздоровлення, інша частина в будь-якому випадку не може бути позбавлена такого права. Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст.116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій. Позивач просить суд визнати незаконним наказ АТ «Одеський припортовий завод» №265-к від 29.05.2023 про звільнення ОСОБА_1 з 31.05.2023 за скороченням штату згідно зі ст.40 п.1 КЗпП України; визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 з 31.05.2023 за скороченням штату згідно зі ст.40 п.1 КЗпП України; визнати ОСОБА_1 звільненою з роботи в АТ «Одеський припортовий завод» згідно ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю; зобов`язати АТ «Одеський припортовий завод» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис «звільнена за власним бажанням згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України"; стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 15 000 грн допомоги на оздоровлення за 2021 рік; стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 46 439 грн вихідної допомоги; стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2023 по дату ухвалення судового рішення, але не більш ніж за 6 місяців.

27.07.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача позов не визнає, зазначає, що позивач працював на AT «ОПЗ» з 18.11.2008 по 29.05.2023. З 20.09.2017 на день звільнення працювала на посаді бухгалтера групи обліку КГХіТ заводоуправління. Згідно наказу АТ «ОПЗ» № 265-К від 29.05.2023 трудовий договір з позивачем було розірвано за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Процедура розірвання трудового договору та процедура вивільнення позивача була здійснена товариством в порядку передбаченому ст.49-2 КЗпП з дотриманням вимог ст.47, 48 цього Кодексу. При звільнені позивача з роботи, незважаючи на те, що у зв`язку із введенням воєнного стану AT «ОПЗ» призупинило свою діяльність, з ним були проведені всі розрахунки у строки, передбачені ст.116 КЗпП, також була виплачена вихідна допомога передбачена ст.44 КЗпП України. Таким чином, твердження позивача про те, що AT «ОПЗ» повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.06.2023 на дату ухвалення судового рішення, є безпідставним. Колективний договір AT «ОПЗ», на який є посилання в позовній заяві, укладений відповідно до Законів України «Про колективні договори і угоди», «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», «Про соціальний діалог в Україні», Кодексу законів про працю України, генеральної, галузевої і територіальних угод, Статуту AT «ОПЗ», та є локальним правовим актом, що регулює виробничі, соціально-економічні, трудові відносини між Адміністрацією і працівниками заводу на основі взаємного погодження інтересів сторін. Пункт 3.4.14 колективного договору передбачає, що при наданні працівнику заводу щорічної основної відпустки йому виплачується допомога на оздоровлення згідно з діючим Положенням про порядок нарахування оздоровчої допомоги працівникам AT «ОПЗ», яке додається до Колективного договору. Пункт 3.5.12. колективного договору передбачає, виплачувати працівникам заводу, які звільняються у зв`язку зі скороченням, одноразову допомогу, розраховану від відповідного стажу роботи. У зв`язку із зупинкою виробничих потужностей заводу та дефіцитом обігових коштів, AT «ОПЗ» Наказом-Постановою №581/14 від 30.09.2021 тимчасово, з 01.10.2021 до поліпшення ситуації та відновлення повноцінної роботи заводу, призупинив дії окремих положень колективного договору, зокрема, п.3.4.14 про виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки. Наказом-Постановою №126/21 від 18.04.2022 дія п.3.4.14 колективного договору була також призупинена на період дії воєнного стану в країні, що передбачено ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до п.2 Положення про порядок нарахування оздоровчої допомоги працівникам АТ «ОПЗ», який є додатком до колективного договору, оздоровча допомога на оздоровлення нараховується за умови використання останнього календарного дня щорічної відпустки яка надається. Оскільки останній день щорічної відпустки за період з 18.11.2020 по 18.11.2021 був використаний позивачем 27.12.2022, тобто після набуття чинності Наказу-Постанови № 581/14 від 30.09.2021, та Наказу-Постанови №126/21 від 18.04.2022 у AT «ОПЗ» були відсутні законні підстави для виплати позивачці, так само як і іншим працівникам заводу, допомоги на оздоровлення. Таким чином, твердження позивача про те, що AT «ОПЗ» повинне виплатити допомогу на оздоровлення за період щорічної відпустки з 18.11.2020 по 18.11.2021 є безпідставними. Позивач вимагає змінити формулювання причини звільнення та розірвати трудовий договір з нею згідно ч.3 ст.38 КЗпП з причин невиконання товариством умов колективного договору, а саме п.3.4.14. та п. 3.5.12. AT «ОПЗ» при наданні ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за період з 18.11.2020 по 18.11.2021, не порушило трудове законодавство та умови колективного договору, а тому, у неї відсутні законні підстави для розірвання трудового договору по причині порушення трудового законодавства та умов колективного договору, яких з боку AT «ОПЗ» не було, і ніяких доказів, які б підтверджували зворотне не існує, а отже ці докази не надані і не можуть бути надані позивачем. Таким чином, у ОСОБА_1 відсутні законні підстави для зміни формулювання причини її звільнення, а саме, за ч.3 ст.38 КЗпП. Твердження позивача про те, що у 2021, після видання Наказу-Постанови №581/14 від 30.09.2021, частина працівників AT «ОПЗ» продовжувала отримувати допомогу на оздоровлення, є надуманим і також нічим не підтвердженим. Безпідставним є твердження позивача, як колишнього бухгалтера, про те, що він не знав про існування Наказу-Постанови №581/14 від 30.09.2021 та Наказу-Постанови №126/21 від 18.04,2022 при тому, що працівники бухгалтерії заводу зазвичай часто використовують цей документ у своїй повсякденній роботі. При цьому слід відмітити, що при наданні ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за період з 18.11.2019 по 18.11.2020 їй була виплачена допомога на оздоровлення. Наступні щорічні відпустки за періоди з 18.11.2020 по 18.11.2021 та з 18.11.2021 по 18.11.2022 були використані відповідно у грудні 2022 та у січні 2023, за які позивач отримав відпускні, а матеріальна допомога на оздоровлення вже не виплачувалась, відповідно до Наказу-Постанови №581/14 від 30.09.2021 та Наказу-Постанови №126/21 від 18.04.2022. Але, позивач не заявляв про порушення заводом умов колективного договору за ці періоди та не вимагав розірвання з ним трудовий договір згідно ч.3 ст.38 КЗпП. Якщо позивач вважає, що було порушено положення колективного договору зі сторони AT «ОПЗ», і порушення полягало у невиплаті допомоги на оздоровлення, яка повинна нараховуватись і виплачуватись за умови використання останнього календарного дня щорічної відпустки, то право на звернення для зміни підстав звільнення, у ОСОБА_1 виникло 27.12.2022. Тобто строк для подачі позову з підстав порушення відповідачем умов трудового договору повинен розраховуватись з дати, коли, як вважає позивач AT «ОПЗ» повинно було виплатити допомогу на оздоровлення, а саме, 27 грудня 2022 року. Позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач проігнорував заяви від 30.05.2023 та 31.05.2023, в яких позивач інформував про начебто невиконання заводом умов колективного договору, а відповідно, просив розірвати трудовий договір з нею згідно ч.3 ст.38 КЗпП. Це не відповідає дійсності. Фактично від ОСОБА_1 , на адресу АТ «ОПЗ» надійшло 5 заяв, а саме: від 03.05.2023, від 30.05.2023, від 31.05.2023, а також дві заяви без дат, отриманих заводом відповідно 19.06.2023 та 29.06.2023. На всі заяви AT «ОПЗ» були надані відповіді у термін, встановлений Законом України «Про звернення громадян». З огляду на вищевикладене AT «ОПЗ», при наданні ОСОБА_1 щорічної відпустки за відпрацьований рік з 18.11.2020 по 18.11.2021, так само як і за відпрацьований рік з 18.11.2021 по 18.11.2022 не порушило умов колективного договору, а відповідно, немає законних підстав для зміни формулювання причини звільнення позивача з роботи.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 30.06.2023 відкрито провадження у даній цивільній справі, справа призначена у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.10.2023 витребувати з АТ «Одеській припортовий завод» засвідчені належним чином: внутрішні (локальні) нормативні документи АТ «ОПЗ» про обмеження доступу до інформації про кількість працівників АТ «ОПЗ», які отримали матеріальну допомогу на оздоровлення у 2021 та 2022 роках та про кількість працівників АТ «ОПЗ», які не отримали матеріальну допомогу на оздоровлення у 2021 та 2022 роках та заборону поширення повного тексту Наказу-Постанови АТ «ОПЗ» №581/14 від 30.09.2021; наказ-Постанову АТ «ОПЗ» №581/14 від 30.09.2021; інформацію про кількість працівників АТ «ОПЗ», які отримали матеріальну допомогу на оздоровлення у 2021 та 2022 роках та про кількість працівників АТ «ОПЗ», які не отримали матеріальну допомогу на оздоровлення у 2021 та 2022 роках.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, в судовому засіданні 15.11.2023 підтримала позовні вимоги та зазначила, що відповідачем був порушений п.3.4.14 колективного договору щодо невиплати їй допомоги на оздоровлення за 2021 рік та п.3.5.12 колективного договору щодо невиплати їй одноразової допомоги у розмірі 7 посадових окладів.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала на AT «ОПЗ» з 18.11.2008 по 29.05.2023, що підтверджується копію трудової книжки (а.с.5).

З 20.09.2017 по день звільнення працювала на посаді бухгалтера групи обліку КГХіТ заводоуправління, що не заперечувалось сторонами.

Згідно наказу АТ «ОПЗ» №265-К від 29.05.2023 трудовий договір 31.05.2023 з позивачем був розірваний за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою одноразової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.6, 37).

Підставою винесення даного наказу є наказ №120 від 24.03.2023 «Про попередження ОСОБА_2 про наступне вивільнення; попередження про наступне вивільнення з пропозицією вакантних посад від 03.04.2023; доповідна записка головного бухгалтера; протокол засідання комісії АТ «ОПЗ» з працевлаштування працівників заводу від 23.05.2023.

Позивач зазначає, що пунктом 3.4.14 колективного договору АТ «ОПЗ» передбачено при наданні працівнику заводу щорічної основної відпустки йому виплачується допомога на оздоровлення згідно з діючим Положенням про порядок нарахування оздоровчої допомоги працівникам AT «ОПЗ», яке додається до Колективного договору (а.с.11, 91 зв).

Також позивач посилається на п.3.5.12 колективного договору АТ «ОПЗ», яким встановлено обов`язок адміністрації виплачувати працівникам заводу, які звільняють у зв`язку зі скороченням, при стажі роботи на заводі більше 10 років одноразову допомогу у розмірі 7 посадових окладів (а.с.10, 92зв).

Відповідно до п.2 Положення «Про порядок нарахування допомоги на оздоровлення працівникам Одеського припортового заводу при відбуванні у щорічну відпустку» допомога на оздоровлення нараховується при виході у відпустку у розмірі посадового окладу, встановленого на день виходу у відпустку. Допомога на оздоровлення нараховується тільки за умови використання останнього календарного дня щорічної відпустки, яка надається (а.с.13, 98).

03.05.2023 позивач звернулась з заявою про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019-2020 згідно колективного договору (а.с.9, 40).

30.05.2023 позивач звернулась до відповідача про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконання колективного договору, а саме ненадання матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до її заяви від 03.05.2023, яка станом на 29.05.2023 не була розглянута (а.с.12, 41).

31.05.2023 позивач надала заяву про уточнення періоду у заяві від 03.05.2023 про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік (а.с.10, 43).

Наказом-постановою АТ «ОПЗ» №581/14 від 30.09.2021 тимчасово, з 01.10.2021 до поліпшення ситуації та відновлення повноцінної роботи заводу, призупинено дію Положення «Про порядок нарахування допомоги на оздоровлення працівникам Одеського припортового заводу при відбуванні у щорічну відпустку» та окремих положень колективного договору, зокрема, п.3.4.14 про виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки (а.с.35-36, 59, 74-75).

Наказом-постановою АТ «ОПЗ» №126/21 від 18.04.2022 на період дії воєнного стану з 18.04.2022, керуючись ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з метою мінімізації у подальшому фінансових витрат та забезпечення підтримання підприємства у безпечному екологічному стані дія положень п.3.4.14, 3.5.12 колективного договору призупинена (а.с.34).

Відповідачем листом №832 від 30.05.2023 було надано відповідь позивачу, в якій зазначено, що згідно наказу №7096-о була надана щорічна відпустка за 2019-2020 роки, яку позивач використала у грудні 2020 року. При надані відпустки були виплачені відпускні та допомога на оздоровлення, передбачена п.3.4.14 колективного договору. На поточний час у зв`язку із вкрай скрутною ситуацією, яка склалася на заводі та дефіцитом облігових коштів, АТ «ОПЗ» призупинило дію окремих положень колдоговору, зокрема п.3.4.14 (а.с.39).

Також відповідачем листом №889 від 15.06.2023 було надано відповідь позивачу, в якій зазначено, що в доповнення вищевказаного листа повідомляємо, що у зв`язку із зупинкою виробничих потужностей заводу та дефіцитом облігових коштів, АТ «ОПЗ» Наказаом-Постановою №581/14 від 30.09.2021 призупинено дію окремих положень колективного договору, зокрема п.3.4.14 про виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки. У АТ «ОПЗ» немає законних підстав для виплати Вам допомоги на оздоровлення (а.с.42).

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

За змістом статті 38 КЗпП працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП».

У постанові ВС від 09.11.2021 у справі № 712/513/20 вказано, що «при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Верховний суд України у постанові від 22 квітня 2020 р. у справі №199/8766/18 наголосив, що обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов колективного договору.

Останній день щорічної відпустки за період з 18.11.2020 по 18.11.2021 був використаний позивачем 27.12.2022 (а.с.100).

Таким чином вимоги позивача про виплату допомоги на оздоровлення за період щорічної відпустки з 18.11.2020 по 18.11.2021 є безпідставними, враховуючи п.2 Положення про нарахування допомоги на оздоровлення й зупинення п.3.4.14 Наказами-Постановами №581/14 від 30.09.2021 та №126/21 від 18.04.2022.

Твердження позивача що допомога на оздоровлення виплачувалась іншим працівникам після зупинення дії п.3.4.14 колективного договору є безпідставними та не підтвердженні жодними доказами

Крім того на виконання ухвали суду про витребування інформації відповідачем листом №1640 від 02.11.2023 зазначено, що на підставі п.10 наказу-постанови АТ «ОПЗ» №581/14 від 30.09.2021 «Про тимчасові заходи щодо забезпечення діяльності заводу в умовах вимушеної зупинки» з 01.10.2021 до поліпшення ситуації та відновлення повноцінної роботи заводу, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення призупинена. В період з 01.10.2021 до дня надання цієї інформації виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам не здійснювалась (а.с.76).

Таким чином у AT «ОПЗ» були відсутні підстави для виплати позивачу, так само як і іншим працівникам заводу, допомоги на оздоровлення, а також одноразової допомоги у розмірі 7 посадових окладів працівникам, які звільняються у зв`язку зі скороченням.

Суд вважає, що позивач заявляючи вимоги про стягнення одноразової допомоги у розмірі 7 посадових окладів працівникам, які звільняються у зв`язку зі скороченням фактично погодилась з підставою розірвання трудового договору у зв`язку зі скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Звертаючись до відповідача із заявою про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП, позивач зазначила підставою звільнення ненадання їй матеріальної допомоги на оздоровлення у 2020 році та не розгляд її заяви від 03.05.2023 з цього приводу.

Проте, в заяві від 30.05.2023 позивачем не наведені будь-які факти порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору, які спонукали її до розірвання трудового договору.

В судовому засіданні позивач зазначила, що відповідачем був порушений п.3.4.14 колективного договору щодо невиплати їй допомоги на оздоровлення за 2021 рік, при цьому нею оскаржувалась процедура розірвання трудового договору у зв`язку із скороченням штату.

Згідно з приписами статті 44 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як зазначено відповідачем процедура розірвання трудового договору та процедура вивільнення позивача була здійснена товариством в порядку передбаченому ст.49-2 КЗпП з дотриманням вимог ст.47, 48 цього Кодексу. При звільнені позивача з роботи, незважаючи на те, що у зв`язку із введенням воєнного стану AT «ОПЗ» призупинило свою діяльність, з нею були проведені всі розрахунки у строки, передбачені ст.116 КЗпП, також була виплачена вихідна допомога передбачена ст.44 КЗпП України, що підтверджено розрахунково-платіжною відомістю (а.с.38).

Дані обставини позивачем не оскаржувались та не спростовані, тому в цій частині судом не досліджувались.

Разом з тим, судом встановлено, що при звільненні позивача за п.1 ст.40 КЗпП їй були нараховані та виплачені всі суми, належні їй при звільненні, зокрема нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку (ст.44 КЗпП) у сумі 15479,81 грн, що не заперечувалось сторонами.

Таким чином, посилання позивача як підставу для розірвання трудового договору на те, що роботодавець порушив положення законодавства про працю, тобто умови колективного договору, позивачем не доведені, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Частиною 1 ст.47 КЗпП передбачено, що роботодавець у день звільнення зобов`язаний видати працівникові, крім наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП.

Частиною 1 ст.116 цього Кодексу визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Цією ж частиною цього Кодексу визначено, з чого складається розрахункова сума: основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства; а також вказано, що про суми нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, роботодавець повинен письмово повідомити працівника у день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Стаття 117 КЗпП визначає обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку в разі, якщо невиплата належних звільненому працівникові сум відбулась із вини самого роботодавця.

Проаналізувавши надані докази сторонами та їх доводи в межах заявлених позовних вимог, судом не встановлено порушень трудового законодавства з боку відповідача, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку теж не підлягають задоволенню.

Обставини зазначені позивачем у позовній заяві не знайшли свого підтвердження в ході слухання справи.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А ст. 81 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.3, 12, 81, 141, 265, 268 ЦПК України, ст.38, 40, 44, 116, 117 КЗпП України України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ "Одеський припортовий завод" про зміну підстави звільнення відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач АТ "Одеський припортовий завод", місце знаходження: м. Одеса, Головпоштамп, а/с №304, .

Суддя Южного міського суду

Одеської області З.І. Барановська