ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м.Суми

Справа №591/6299/22

Номер провадження 22-ц/816/18/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК»

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2023 року у складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 30 червня 2023 року,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 в особі законних представниківОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про виселення,

в с т а н о в и в :

30 листопада 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк», який у подальшому перейменовано в АТ «СЕНС БАНК», звернулося до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що22 січня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 750/4-5192, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у сумі 352 080,00 грн.

На забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 750/4-5192, ОСОБА_2 передала в іпотеку: трикімнатну квартира, загальною площею 111,95 кв.м., жилою площею 58,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до виконавчого листа № 591/5716/14-ц від 02 грудня 2014 року Зарічного районного суду м. Суми звернуто стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру загальною площею 111, 95 кв. м., житловою площею 58, 1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 для погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 750/4 - 5192 від 22 січня 2008 року в сумі 861968,26 грн., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення виконавчих дій.

Згідно з довідкою про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є АТ «Альфа Банк», зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначало, що малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої (неповнолітньої) особи.

Вказувало, що банк звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про усунення порушень.

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк».

Посилаючись на вищевказані обставини, просило суд примусово виселити відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з трикімнатної квартири загальною площею 111,95 кв.м., жилою площею 58,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнути витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог АТ «СЕНС БАНК» (АТ «Альфа-Банк») відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «СЕНС БАНК», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк є власником квартири АДРЕСА_3 , однак позбавлений можливості розпоряджатися та користуватися майном, так як у вказаній квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_1 .

Вказує, що іпотекодавець, не отримавши дозволу іпотекодержателя, не повідомивши банк передала квартиру у користування малолітній особі та неправомірно зареєструвала її.

Наголошує на тому, що реєстрація місця проживання з порушенням вимог закону та договору іпотеки дітей іпотекодавця у квартирі, яка є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Вважає, що у суду першої інстанції були наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення дитини іпотекодавця, яка була зареєстрована у квартирі з порушенням вимог закону та договору іпотеки.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року залучено до участі у справі належних законних представників малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Від ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, представник апелянта заявив клопотання про відкладення розгляду справи , у зв`язку із необхідністю витрачання додаткового часу для ознайомлення з відзивом на апеляційну скаргу . В той же час колегія суддів вважає за необхідне слухати справу у відсутність учасників справи, оскільки причини відкладення розгляду справи заявлені представником апелянта не є поважними і явка в судове засідання апеляційного суду не є обов`язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 22 січня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту №750/4-5192, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у сумі 352 080,00 грн. Кредит надано на фінансування будівництва (інвестування) житла відповідно до договору № 03/3-59-2005 про пайову участь у житловому будівництві від 15 грудня 2005 року, що укладений між майновим поручителем ОСОБА_2 та ЗАТ «Укрросметал» (а.с. 23-26).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 22 січня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір (з майновим поручителем), згідно з яким іпотекодавць передала в іпотеку іпотекодержателю, майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру, загальною площею 111,95 кв.м, жилою площею 58,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 29-32).

08 липня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено угоду № 1 про зміни до іпотечного договору від 22 січня 2008 року, згідно до якої іпотекодавцем передано іпотекодержателю трикімнатну квартиру, загальною площею 111,95 кв.м, жилою площею 58,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 31).

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року (а.с. 34-40).

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (а.с.65).

02 грудня 2014 року Зарічним районним судом м. Суми видано виконавчий лист у справі № 591/5716/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру загальною площею 111, 95 кв. м, житловою площею 58, 1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 для погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 750/4 - 5192 від 22 січня 2008 року в сумі 861968, 26 грн., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення виконавчих дій (а.с.6).

Відповідно до довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 08 листопада 2021 року № 14.03-08/196677, з 10 березня 2020 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

У висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 08 травня 2023 року № 27.1-26/2230 зазначено, що враховуючи відсутність інформації про інше нерухоме майно на праві власності або користування, позов АТ «Альфа-Банк» в частині виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 не підлягає задоволенню (а.с. 170).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про виселення малолітнього ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C. Г. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV) (у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону № 898-IV визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

У частині третій статті 33 Закону № 898-IV визначено, що існують такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду); позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону № 898-IV).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону № 898-IV договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону № 898-IV).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону № 898-IV).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону № 898-IV).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла,

а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення

з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109

ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто вселення у житлове приміщення повинно відбуватися відповідно до вимог договору іпотеки та Закону № 898-IV. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Так ож гарантії, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення, поширюються на осіб, які правомірно вселились у спірне житло після укладення договору іпотеки, тобто зі згоди іпотекодержателя.

На осіб, які неправомірно вселились у житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, та неправомірно зареєстрували своє місце проживання у такому житлі без згоди іпотекодержателя, не поширюються гарантії передбачені частиною другою статті 109 ЖК України.

Встановивши, що згідно кредитного договору № 750/45192 від 22 січня 2008 року кредит надано ОСОБА_4 на фінансування будівництва (інвестування) житла відповідно до договору № 03/3-59-2005 про пайову участь у житловому будівництві від 15 грудня 2005 року, що укладений між майновим поручителем ОСОБА_2 та ЗАТ «Укрросметал».

За іпотечним договором, укладеним 22 січня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру, загальною площею 111,95 кв.м, жилою площею 58,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.п. 2.1.21 п. 2.1 договору іпотеки, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 , а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього іпотекодавцем, іпотекодавець зобов`язаний протягом дії цього договору та до повного виконання позичальником зобов`язань по договору, яким обумовлене основне зобов`язання, не проводити реєстрацію місця проживання малолітніх та (або) неповнолітніх членів своєї родини чи інших малолітніх та (або) неповнолітніх осіб за адресою місцезнаходження предмету іпотеки.

З довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 08 листопада 2021 року № 14.03-08/196677 вбачається, що з 10 березня 2020 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, реєстрація місця проживання малолітньої дитини іпотекодавця ОСОБА_2 ОСОБА_1 , у квартирі, яка є предметом іпотеки, проведена з порушеннями вимог закону та всупереч вимогам договору іпотеки і не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову та виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_4 , оскільки це створює перешкоди для іпотекодержателя для задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки.

Оскільки малолітній ОСОБА_1 вселився у спірне житлове приміщення без згоди іпотекодавця, тому у суду відсутні підстави для оцінки на предмет співмірності втручання у їх права, які набуті внаслідок протиправних дій.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання цієї постанови в частині виселення ОСОБА_1 підлягає зупиненню на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову АТ «СЕНС БАНК».

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК»підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2481 грн 00 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 3721 грн 50 коп. за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» задовольнити.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , із квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в дольовому порядку у розмірі 2481 грн 00 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції по 1240 грн 50 коп. з кожного та 3721 грн 50 коп. за апеляційний перегляд рішення суду по 1860 грн 75 коп. з кожного.

Зупинити виконання цієї постанови в частині виселення ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , із квартири АДРЕСА_3 , на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова