Справа № 203/948/24
Провадження № 4-с/0203/6/2024
УХВАЛА

18 квітня 2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в місті Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сливчук В.В.,

за участі:

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: Житлово-будівельний кооператив №39 «Прес-2»,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 (далі заявник, скаржник) із скаргою на бездіяльність державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: Житлово-будівельний кооператив №39 «Прес-2», в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця (посадових осіб) Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , щодо зняття (скасування) арешту (обтяження) за реєстраційним номером 10980308, накладеного постановою Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (наразі відповідальний орган/правонаступник Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ) на квартиру АДРЕСА_1 , на 1/2 частини якої, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , має право як спадкоємець її померлого батька ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за законом;

- зобов`язати Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , як відповідальний орган/правонаступник Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, зняти (скасувати) арешт (обтяження) за реєстраційним номером 10980308, накладений постановою Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на квартиру АДРЕСА_1 , на 1/2 частини якої, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , має право як спадкоємець її померлого батька ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за законом, та зобов`язати закрити відповідне виконавче провадження (номер невідомий), якщо воно ще відкрите;

- у разі задоволення скарги судові витрати покласти на Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ,у відповідності до ст. 452 ЦПК України.

В обґрунтування вимог скарги заявник зазначила, що вона є донькою померлого батька ОСОБА_2 , який був боржником у виконавчому провадженні щодо примусового виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2010 року за №2-3044/10 про сплату заборгованості у загальній сумі 8064,00 грн. Наразі заявник намагається оформити спадщину після смерті батька, проте наявність накладного арешту перешкоджає їй розпоряджатися своєю власністю. Це зумовлено бездіяльністю державного виконавця щодо його незняття за її заявою з підстав того, що вона не є стороною виконавчого провадження та їй не можуть бути надані будь-які відомості з виконавчого провадження.

З огляду на викладене, заявник звернулась до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024 року, судову справу №203/948/24, провадження №4-с/0203/6/2024, було розподілено слідчому судді Ханієвій Ф.М., яка передана канцелярією суду 22.02.2024 року.

Ухвалою суду від 26.02.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні, зобов`язано державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) надати для огляду в судове засідання матеріали виконавчого провадження №23925442 від 20.01.2011 року з примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2010 року по справі №2-3044/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Житлово-будівельного кооперативу-39 «Прес-2» заборгованості за комунальні послуги або надіслати належним чином засвідчені копії (за відсутності повідомити суд).

13.03.2024 року та 19.03.2024 року засобами електронного зв`язку та поштою державний виконавець на виконання ухвали суду від 26.02.2024 року повідомив суд про те, що згідно з проведеним моніторингом відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, правонаступником якого є Перший Правобережний відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), перебувало виконавче провадження №23925442 з примусового виконання виконавчого листа №2-3044, виданого 10.01.2011 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Прес-2» заборгованості на загальну суму 8235,00 грн. Так, 20.12.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на момент прийняття рішення). Виконавче провадження №23925442 знищено, у зв`язку із закінченням строків зберігання завершених та переданих до архіву виконавчих проваджень.

У судове засідання 18.04.2024 року з`явилась заявник.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши думку заявника, на підставі положень ст. ст. 128, 223, 450 ЦПК України розглянув скаргу за відсутності державного виконавця та представника заінтересованої особи (стягувача) за наявними у справі письмовими доказами.

Під час судового засідання заявник підтримала вимоги скарги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, зазначивши, що всі борги сплачені та вона хотіла вступити у спадщину.

Суд, заслухавши пояснення заявника, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, дійшов таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; спадкова справа №64568598, номер у нотаріуса 47/2019. Це підтверджується копіями: свідоцтва про народження від 13.02.1971 року, серії НОМЕР_3 , свідоцтва про укладення шлюбу від 12.12.1987 рок, серії НОМЕР_4 , свідоцтва про смерть від 14.06.2019 року, серії НОМЕР_5 , довідки приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу від 20.11.2023 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.05.2012 року, серії ВРР №174793, спадкова справа №74/2012, витягу про державну реєстрацію прав від 20.06.2012 року.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2010 року, справа №2-3044/10, було задоволено позов Житлово-будівельного кооперативу-39 «Прес-2» до ОСОБА_2 про стягнення боргу з комунальних послуг, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Житлово-будівельного кооперативу-39 «Прес-2» - 8064,00 грн заборгованості за комунальні послуги, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Житлово-будівельного кооперативу-39 «Прес-2» - 171,00 грн судового збору, стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу-39 «Прес-2» на користь держави 29,64 грн недоплаченого державного мита.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав від 14.11.2023 року, померлий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є власником 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; приватна форма власності.

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми стягнення, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було накладене обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10980308 від 23.03.2011 року, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №23925442 від 20.01.2011 року, обтяжувач: Кіровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження за позовом до Житлово-будівельного кооперативу-39 «Прес-2», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Перший Правобережний відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), про зняття арешту з нерухомого майна.

За змістом вказаної ухвали суд вказав, що з огляду на встановлення обставин прийняття спадщини донькою спадкодавця ОСОБА_2 ОСОБА_1 , враховуючи, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником (його правонаступником) рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. У позовній заяв вказується, що арешт на майно ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому провадженні, а правонаступником є ОСОБА_1 , накладено з метою забезпечення виконання рішення суду, тобто остання не може бути позивачем у справі та справа не підлягає розгляду у позовному провадженні, отже у відкритті провадження належить відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Ухвала суду не оскаржувалась в апеляційному порядку та набрала законної сили станом на 29.01.2024 року.

Відповідно до довідок, виданих бухгалтером Житлово-будівельного кооперативу-39 «Прес-2», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , у повному обсязі сплатив заборгованість у сумі 8064,00 грн по провадженню №2-3044/10, а також 171,00 грн судового збору; станом на 15.02.2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не має заборгованості щодо оплати комунальних послуг Житлово-будівельному кооперативі-39 «Прес-2».

Відповідно до листів державного виконавця, наданих у відповідь на звернення заявника та його представника від 30.11.2023 року та від 18.12.2023 року «Про розгляд заяви» та «Про розгляд адвокатського запиту», ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, на підставі якого зареєстроване обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №10980308, тому їй та її представнику було відмовлено у наданні відповіді на запитувану інформацію.

Аналіз обставин, встановлених у ході судового розгляду матеріалів справи, дає суду підстави для висновку, що на момент звернення заявника до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця на виконанні у відділі державної виконавчої служби не перебувають виконавчі провадження, в рамках якого були винесені оскаржувані постанови про арешт майна боржника, а виконавчий документ був повернутий стягувачу постановою державного виконавця на підставі чинних станом на момент її винесення п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому цього не було встановлено судом в ухвалі про відмову заявнику у відкритті провадження у справі за її позовом про зняття арешту.

Суд зазначає, що відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статтею 16 ЦК України та передбачає: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За правилами статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження.

Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-XIV, який втратив чинність 05.01.2017 року, та чинним Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII врегульовані питання, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень і рішень інших органів, станом на момент винесення оскаржуваних постанов.

Так, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (в редакції, чинній станом на момент звернення до державного виконавця із заявою про скасування арешту), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі , в тому числі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За приписами частин 1, 2, 3, 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний , зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

В пункті 1 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчиненні дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною 8 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до частини 1, 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону , зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Аналіз вищевказаних норм дає суду підстави дійти висновку, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб та здійснювати заходи, необхідні для своєчасного виконання рішення в порядку та спосіб, встановлений виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», а під час здійснення виконавчих дій він має право накладати арешт на майно боржника в межах виконавчого провадження.

Відповідно до частин 4, 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову .

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1, частини 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-XIV (в редакції чинній, станом на момент винесення оскаржуваної постанови про арешт майна від 20.01.2011 року), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Вказана норма передбачає підстави зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, а не у випадку повернення виконавчих документів стягувачу без виконання, що є підставами для повторного пред`явлення виконавчих документів до виконання.

При цьому підстави закінчення виконавчого провадження визначені статтями 49 та 39 вищевказаних Законів України «Про виконавче провадження», відповідно, проте серед цих підстав повернення виконавчого документа стягувачу відсутні.

Наслідки завершення виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа визначені у статтях 50, 40 вищевказаних Законів України «Про виконавче провадження», відповідно.

Разом з тим повернення виконавчого документа стягувачу на підставі, як пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за №606-XIV, який втратив чинність, не було підставою для зняття арешту з майна боржника.

Так, зокрема, відповідно до частини 3 статті 37 чинного Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті.

При цьому відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18, вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №761/35971/15-ц зазначено, що здійснюючи дії під час виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження» при вчиненні виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню щодо солідарного боржника, тому відсутні підстави для задоволення скарги останньої. При цьому виконавчий лист повернено стягувачу і державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії при відсутності виконавчого провадження.

У ході судового розгляду скарги судом було встановлено, що на момент звернення заявника до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, виконавче провадження, в рамках якого була винесена оскаржувана постанова, є закінченим та не перебуває на виконанні у державного виконавця. Про це стало відомо з листа державного виконавця від 13.03.2024 року, який повідомив суд про те, що 20.12.2013 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на момент прийняття постанови).

При цьому суд враховує те, що виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі положення Закону України «Про виконавче провадження», який не є підставами для зняття арешту з майна боржника, а в статті 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на момент звернення заявника до державного виконавця із заявою про скасування арешту), передбачений вичерпний перелік підстав для зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, що є підставою для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Також суд бере до уваги те, що заявник є спадкоємцем померлого боржника у виконавчому провадженні.

Так, відповідно до положень статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції), сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ .

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Натомість на момент звернення заявника як спадкоємця боржника до державного виконавця із заявою про зняття арешту виконавче провадження вже є закінченим.

Крім того, суд зазначає, що заявник (боржник) неправильно обрав спосіб захисту, оскільки порушене право спадкоємця власника (боржника) на володіння, користування і розпорядження своїм майном підлягає захисту в порядку позовного провадження поданням негаторного позову, тобто позову власника до третіх осіб про усунення перешкод, пов`язаних із здійсненням прав щодо користування та розпорядження майном, шляхом зняття арешту з нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2022 року, справа №203/2354/21, провадження № 61-21396св21, який суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України.

Аналіз викладеного вище дає суду підстави для висновку про те, що державний виконавець не допустив протиправної бездіяльності та діяв в межах наданих йому законом повноважень.

Тому суд дійшов висновку, що вимоги скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця є необґрунтованими, та у їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 258-261, 353, 447-452 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач: Житлово-будівельний кооператив № 39 «Прес-2», відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складений 25.04.2024 року.

Суддя Ф.М. Ханієва