Провадження № 22-ц/4808/334/24
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Либовки Анни Володимирівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року, ухвалене в складі судді Бородовського С.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття арешту з майна.

Позовні вимоги мотивував тим, що за ним зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Однак в березні 2021 року він дізнався, що на вказане майно накладено арешт на підставі постанови слідчого Івано-Франківського МВ УМВС Шубінець І.Ю. від 16.03.2006 року.

Вказував, що з відповіді Івано-Франківського РУП ГУ НП в Івано-Франківській області від 01.04.2021 року йому стало відомо, що проводилось слідство у кримінальній справі №264475 від 15.03.2006 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. На цей час досудове розслідування в межах зазначеного кримінального провадження зупинено 23.05.2006 року у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила злочин; підозра чи обвинувачення у вчиненні злочину у вказаній справі нікому не пред`явлені, кримінальна справа до суду не скеровувалася.

04 червня 2021 року відомості по цьому факту були внесені слідчим СВ РУП ГУ НП в Івано-Франківській області до ЄРДР за №0000424 від 04.06.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Зазначав, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що підозрюваний ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , потерпілий ОСОБА_3 також помер у квітні 2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в якості потерпілої у вказаному кримінальному провадженні залучено ОСОБА_4 двоюрідну сестру ОСОБА_3 , яку допитано та визнано потерпілою у цьому кримінальному провадженні. В ході досудового розслідування ОСОБА_4 заявила клопотання прокурору про закриття кримінального провадження №0000424 від 04.06.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України згідно п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, яке було задоволено та сторона обвинувачення звернулась в суд із відповідним клопотанням. Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду від 14.07.2022 року вказане кримінальне провадження №0000424 від 04.06.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, закрито на підставі п. 3-1 ч. 1, п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Позивач посилався на положення частини 4 статті 174 КПК України, згідно якої суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Зокрема, суд скасовує арешт майна у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Посилаючись на зазначене, просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення представник ОСОБА_1 адвокат Либовка А.В. подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що в оскарженому рішенні суд дійшов висновку, що нерухоме майно, яке є предметом позову, не належить на праві власності ОСОБА_1 , оскільки правочин купівлі-продажу вказаної квартири є нікчемним. Однак такий висновок є помилковим та необґрунтованим, адже твердження про підроблену довіреність на продаж квартири, а також підроблені підпис ОСОБА_3 . i запис в реєстрі нотаріальних дій базуються виключно на висновку експерта від 26.06.2006 року. Відповідно до ст. 94 KПK України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. Згідно з приписами ст. 101 KПK України висновок експерта не є обов`язковим для особи a6o органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку. Відповідно до ч. 7 ст. 101 KПK України висновок експерта надасться в письмовій формі, але кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку. Тобто, в ході судового розгляду стороною захисту могло бути заявлене клопотання щодо виклику експерта для допиту aбo заявлено клопотання щодо проведення додаткової/повторної експертизи.

Також наголошує, що вказаний висновок експерта не було належним чином оцінено судом в сукупності з іншими доказами, оскільки суд не постановляв вирок, а кримінальне провадження закрите у зв`язку із невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Звертає увагу, що судом не встановлено факту незаконності придбання ОСОБА_1 вказаного нерухомого майна, тобто останній є добросовісним набувачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку із скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі №6-1528цс15 зроблено висновок, що «статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер i посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок». Положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної a6o приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження a6o незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, їi надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу a6o обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину aбo однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі №6-1528цcl5, Верховного Суду від 10.03.2020 року у справі №910/24075/16.

Апелянт вважає помилковим висновок суду про набуття позивачем статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №0000424, оскільки відповідно до п. 10 розділу XI КПК України від 2012 року кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями цього Кодексу. У чинному KПK України вказано, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, aбo особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ст. 42 KПK України). Таким чином, жодного процесуального статусу ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження №0000424 не мав i не набув.

Враховуючи викладене, вважає, що законних підстав для визнання правочину нікчемним в суду першої інстанції не було, суд не досліджував безпосередньо матеріали кримінального провадження, внаслідок чого сформулював неправильні висновки щодо фактичних обставин справи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Івано-Франківська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що суд зробив висновок щодо недійсності правочину лише на підставі висновку експерта від 26.06.2006 року, є помилковими, оскільки згідно з ухвалою Івано-Франківського міського суду №344/7772/22 від 14.07.2022 року у ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_3 волевиявлення щодо продажу вищевказаної квартири не мав, довіреність з цією метою не засвідчував. Більше того, згідно з висновком експерта від 26.06.2006 року підпис та запис ОСОБА_3 в другому примірнику довіреності ВВТ948152 в графі «Підпис довірителя» та підпис від імені ОСОБА_3 в графі книги 343 «Реєстр реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Українець В.В.» виконані однією особою, але не ОСОБА_3 . Відповідно до змісту ухвали Івано-Франківського міського суду від 14.07.2022 року було проведено впізнання приватним нотаріусом Шуляра В.І. та ОСОБА_2 за фотознімками і допитана нотаріус, яка не впізнала в особах, які прибули на вчинення правочину, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Зазначає, що позивач не довів добросовісності набуття права власності на квартиру, а саме, що підроблені підпис і запис представника власника в реєстрі нотаріальних дій від імені ОСОБА_3 . Попередній власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 волевиявлення щодо її продажу не мав, довіреність з цією метою не засвідчував, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав. У зв`язку з цим правочин вважається нікчемним в силу ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, оскільки порушує публічний порядок.

Вважає, що доводи апеляційної скарги щодо правового статусу ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000424 не спростовують вищевказані факти, оскільки доказування належить до обов`язків позивача та його представника.

Окрім того, оскільки ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, волевиявлення щодо відчуження квартири не мав, питання витребування майна із чужого незаконного володіння може бути вирішено за ініціативи спадкоємців, а у разі їх відсутності органу місцевого самоврядування у разі визнання спадщини відумерлою.

З огляду на викладене, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в частині вимог до Івано-Франківської обласної прокуратури.

Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області відзиву на апеляційну скаргу не подавало.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта Либовка А.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник Івано-Франківської обласної прокуратури - Андрусяк Н.А. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги.

Представник Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. Вказаного відповідача повідомлено про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності представника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, представника Івано-Франківської обласної прокуратури, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №311418451 від 03.10.2022 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 02.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіцулою О.М. Постановою слідчого Івано-Франківського МВ УМВС Шубинця І.Ю. від 16.03.2006 року на дане нерухоме майно накладено арешт (а.с. 20).

За змістом відповіді на адвокатський запит представника позивача Івано-Франківського районного управління поліції в Івано-Франківській області ГУНП НП України №4879/108/46/02-2021 від 01.04.2021 року слідчим відділом Івано-Франківського МВ УМВС в Івано-Франківській області проводилося слідство у кримінальній справі №264475 від 15.03.2006 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в ході якого 15.03.2006 року винесена постанова про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 . У відповідності до постанови слідчого Івано-Франківського МВ УМВС Шубинця І.Ю. від 23.05.2006 року слідство у кримінальній справі №264475 зупинено на підставі п. 3 ст. 206 КПК України (у редакції 1960 року) у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила злочин. Обвинувачення по вказаній справі нікому не пред?явлено, кримінальна справа до суду не скеровувалась. На даний час слідчі дії не проводяться, кримінальна справа зберігається в архіві Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області (а.с. 9).

04.06.2021 року відомості по даному факту були внесені слідчим СВ Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області до ЄРДР за №0000424 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 12).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14.07.2022 року задоволено звернення прокурора Окружної прокуратури м. Івано-Франківська Лизака Р.В. про закриття кримінального провадження №0000424 від 04.06.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у зв`язку із невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 10-12, 15).

За змістом вказаної ухвали судом встановлено, що згідно висновку експерта НДЕКЦ №801 від 26.06.2006 року підпис та запис « ОСОБА_3 » в другому примірнику довіреності ВВТ948152 в графі «Підпис довірителя» та підпис від імені ОСОБА_3 в графі книги 343 «Реєстр реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Українець В.В.» виконані однією особою, але не ОСОБА_3 , а іншою особою (а.с. 11).

Проведеними з приватним нотаріусом Українець В.В. впізнаннями по фотознімках ОСОБА_3 та ОСОБА_2 допитана нотаріус не впізнала останніх, будучи додатково допитаною вказала, що зображені на пред`явлених фотознімках особи їй не відомі (а.с. 11).

В ухвалі Івано-Франківського міського суду від 18.08.2022 року зазначено, зокрема, що 21.03.2006 року ОСОБА_1 було роз`яснено його процесуальні права як підозрюваному, допитано як підозрюваного та постановою слідчого обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 13 (зворот)).

Постановою слідчого Івано-Франківського МВ УМВС Шубинця І.Ю. від 16.03.2006 року в межах розгляду кримінальної справи №264475 було накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_1 (а.с. 19).

Ухвалюючи оскаржене рішення про відмову в задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття арешту з майна, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача не виникли будь-які права на квартиру АДРЕСА_1 , тому права позивача накладенням арешту на таке майно не порушено. Правочин, згідно якого ОСОБА_1 набув право власності на вказану квартиру, є нікчемним, оскільки вчинений за підробленою довіреністю і за підробленим підписом і записом в реєстрі нотаріальних дій; будь-яких правових наслідків не має, крім тих, які пов`язані з його нікчемністю.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №569/4374/16-ц (провадження №14-159цс18), спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 (провадження №14-516цс19) спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права власності шляхом зняття арешту з майна квартири АДРЕСА_1 , мотивуючи його тим, що дане квартира належить йому на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 02.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіцулою О.М.

Однак, судом вірно встановлено, що підпис та запис в довіреності від імені ОСОБА_3 на продаж даної квартири та в графі книги 343 «Реєстр реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Українець В.В.» виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Отже дійсний власник спірного майна ОСОБА_3 не видавав вказану довіреність на продаж спірної квартири, яка йому належала.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, спрямований на незаконне позбавлення права власності ОСОБА_3 на його квартиру суперечить п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, в якій проголошено неприпустимість позбавлення права власності, а тому спрямований на незаконне заволодіння майном і з цієї підстави також порушує публічний порядок, що вказано в ч. 1 ст. 228 ЦК України.

Положенням ч. 2 ст. 228 ЦК України вказано, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, місцевий суд правильно вважав, що підроблена довіреність від імені ОСОБА_3 є нікчемним правочином з підстави, що вказана в ч. 2 ст. 228 ЦК України, будь-яких правових наслідків така не має, крім тих, які пов`язані з її нікчемністю.

Згідно постанови Верховного Суду від 10.11.2023 у справі №755/12702/22 суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex oficio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Враховуючи принцип судочинства jura novit curia «суд знає закони», неправильна юридична кваліфікація стороною спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, відтак при розгляді справи суд має самостійно перевірити доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини та надати правильну правову кваліфікацію цим відносинам і зобов`язанням сторін (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц та від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №905/2419/18).

З огляду на викладені норми закону, обставини справи, правочин, вчинений на підставі підробленої довіреності від імені ОСОБА_3 , а саме: Договір купівлі-продажу від 02.02.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіцулою О.М., є таким, що порушує публічний порядок та з цієї правової підстави є нікчемним.

Крім того, саме ОСОБА_1 був підозрюваним по кримінальній справі №264475, в якій було накладено арешт на вказане майно (а.с. 13 (зворот), 19).

А потерпілі (власник та його правонаступник) не клопотали перед судом про зняття арешту з даної квартири.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що арешт вказаної квартири не порушує права позивача, оскільки правочин за підробленою довіреністю і за підробленим підписом та записом в реєстрі нотаріальних дій є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким.

Позивач та його представник вказаних обставин щодо неправомірності відчуження спірної квартири не спростували, добросовісності набуття права власності на цю квартиру не довели. Зазначені судом факти доводяться матеріалами кримінального провадження №0000424, і таке закрито з нереабілітуючих підстав.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Либовки А.В. слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Либовки Анни Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 05 березня 2024 року.