Провадження № 2/638/291/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2024 Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: Хайкіна В.М.,

за участю секретаря: Черкашиної Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання права власності на грошові кошти,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова з 21.07.2016 року знаходиться цивільна справа №638/11907/16-ц.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.07.2016 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності, усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою (головуючий суддя Руднєва О. О.).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.07.2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири призначено до судового розгляду (головуючий суддя Руднєва О. О.).

На підставі розпорядження №02-48/1575 від 26.12.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено нового головуючого суддю для розгляду вказаної справи ОСОБА_5 , що підтверджує протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2017 року.

На підставі розпорядження №02-06/607 від 22.05.2018 року проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено нового головуючого суддю для розгляду вказаної справи Омельченко К. О., що підтверджує протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2018 року.

03.06.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визнання права особистої власності на грошові кошти і доходи та стягнення грошових коштів в порядку поділу спільної сумісної власності на грошові кошти і доходи ОСОБА_2 від підприємницької діяльності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбу, від спільного проживання у подружжя є донька ОСОБА_6 , 2015 року народження. Фактичні шлюбні відносини та спільне проживання припинено з 01.06.2016 року, спільного господарства подружжя не веде, спільною донькою опікується мати. Подальшу спільне проживання та збереження шлюбу з відповідачем неможливі, вказане буде суперечити інтересам позивача, моральним засадам суспільства та інтересам спільної доньки. З приводу сплати аліментів на утримання дитини між сторонами укладено відповідний договір. Окрім цього, позивач зазначає, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, реєстраційний запис 2 390 000 0000 004193 від 12.05.2008 року виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради Луганської області. Види діяльності є безвитратне надання послуг: 58.29 Видання іншого програмного забезпечення, 62.01 Комп`ютерне програмування, 62.02 Консультація з питань інформатизації. Згідно відкритої інформації з сайту податкового органу, ДФС України підтверджується, що відповідач зареєстрований як платник єдиного податку за спрощеною системою оподаткування, ставка податку складає тільки 5% від суми доходу, без окремої сплати ПДВ. Позивач також є фізичною особою-підприємцем, але обсяг доходу є менший від відповідача. Тобто, доходи позивача та відповідача від підприємницької діяльності є спільною сумісною власністю, у зв`язку із чим позивач вважає, що має право на половину суми від суми доходів її чоловіка.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 щодо об`єднання цивільної справи №638/11907/16-ц, 2/638/858/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання права власності на грошові кошти з цивільною справою №638/19053/17, 2/638/518/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ доходу від підприємницької діяльності в одне провадження залишено без задоволення, передано цивільну справу №638/19053/17 2/638/518/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ доходу від підприємницької діяльності» в провадження судді Грищенко І.О. для подальшого розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 року клопотання представника відповідача задоволено, клопотання позивача про витребування доказів задоволено.

На підставі розпорядження №02-06/689 від 22.03.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено нового головуючого суддю для розгляду вказаної справи Хайкіна В. М., що підтверджує протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 року цивільну справу прийнято до провадження судді Хайкіна В.М. та призначено підготовче судове засідання.

23.10.2023 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Міщенко Н.В. надійшла заява про зменшення суми позовних вимог, згідно якої зазначає, що позовні вимоги щодо визнання права власності та стягнення з відповідача ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошових коштів у сумі 86 845,12 грн., які обраховані відповідно до залишків коштів на банківських рахунках ОСОБА_2 станом на 31.05.2016 року та просить суд розглянути та вирішити справу з урахуванням зменшення позовних вимог.

11.12.2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог, згідно прохальної частини якої зазначає, що визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та стягнення з відповідача на користь позивача в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя грошових коштів у сумі 86 845,12 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2023 року прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання учасники справи не з`явились, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи за відсутності сторін.

Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, заяву відповідача про визнання позову та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, 13.11.2010 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис №2329, що підтверджує свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 13.11.2010 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 .

Від цього шлюбу у сторін є дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , видане Дзержинським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 14.06.2016 року.

Як наголошують сторони у письмових заявах по суті справи, подружні стосунки між ними на даний час фактично припинені, подружжя не веде спільного господарства і не проживає однією сім`єю, збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам як позивача, так і відповідача.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства

Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Згідно із пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що сторони заперечують проти збереження їхньої сім`ї та наполягають на розлученні, суд не може покласти обов`язок збереження сім`ї на сторін при наявності категоричного заперечення цього, окрім того збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін. Підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя суд не знаходить.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на грошові кошти, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом частини 1статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 13 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець, реєстраційний запис 0004193 від 12.05.2008 року, місцезнаходження реєстраційної справи Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради Луганської області. Відомості про припинення підприємницької діяльності відсутні.

Відповідно до інформації АТ КБ «Приватбанк» станом на 31.05.2016 року у ОСОБА_2 наявні два рахунки, залишок яких становить: рахунок № НОМЕР_3 173 501,51 грн. та рахунок № НОМЕР_4 188,73 грн.

Враховуючи інформацію АТ КБ «Приватбанку» від 14.07.2021 року №20.1.0.0.0/7-210709/916 та від 28.01.2022 року №20.1.0.0.0/7-220125/36897 загальна сума становить 173 690,24 грн.

Та обставина, що грошові кошти у розмірі 173 690,24 грн. є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Згідно частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Крім того, відповідно до вимог частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України . Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Отже, доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом із цим, домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже з урахуванням того, що спірне майно доходи від підприємницької діяльності набуті відповідачем під час перебування в шлюбі, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 1 статті 142 ЦПК України та частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову.

З урахуванням вищезазначеного, та зважаючи на те, що відповідач визнав позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а інші 50 відсотків судового збору стягнути з відповідача на користь позивача.

Щодо заявленої вимоги представника позивача про стягнення судових витрат, пов`язаних із професійною правовою допомогою в розмірі 3 380 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 4, 5 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не звертався до суду із заявою про відмову у задоволенні витрат на правничу допомогу або їх зменшення.

Згідно частини 1 та пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

А матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 15.11.2017 року, розрахунок вартості наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 15.11.2017 року з детальним описом наданих послуг.

Разом з тим, за змістом статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги, строки розгляду даної цивільної справи, складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, а також дійсної необхідності понесення таких витрат, суд дійшов до висновку стягнення з відповідача та на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3 380,00 грн.

Керуючись ст.ст.4, 10-13, 43, 44, 76-81, 83, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про розірвання шлюбу та визнання права власності на грошові кошти задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований 13 листопада 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2329.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на грошові кошти у сумі 86 845,12 грн., як на частку у спільній власності на грошові кошти і доходи у сумі 173 690,24 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності на грошові кошти і доходи ОСОБА_2 від підприємницької діяльності у розмірі 86 845 (вісімдесят шість тисяч вісімсот сорок п`ять) грн. 12 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 577 (одна тисяча п`ятсот сімдесят сім) грн. 11 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3 380 (три тисячі триста вісімдесят) грн. 00 коп.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору, а саме в сумі 1 577 (одна тисяча п`ятсот сімдесят сім) грн. 11 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.03.2024 року.

Головуючий: