Єдиний унікальний номер судової справи 489/4939/23
Номер провадження 22-ц/812/304/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 березня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бутиріна Я.Я.,

представника відповідача Земляного Д.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Бутиріним Ярославом Ярославовичем, рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 10 січня 2024 року під головуванням судді Микульшиної Г.А. о 14 год. 08 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 вересня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №375/4341 про відкриття пенсійного карткового рахунку.

12 червня 2023 року позивач отримав на свій телефон смс-повідомлення про те, що з його карткового рахунку знято грошові кошти в загальному розмірі 63 500 грн.

Зазначено, що такої транзакції позивач не вчиняв. Останній ніколи не сприяв втраті або незаконному використанню його ПІН-коду, або іншої інформації, що дає можливість здійснювати платіжні операції.

Того ж дня 12 червня 2023 року о 15 год. 29 хв. картку позивача за його ініціативою було деактивовано, а згодом видано нову.

13 червня 2023 року позивач звернувся з письмовою вимогою до банку про надання інформації щодо вказаної події, а також просив повернути списані з картки кошти.

Також, за вказаним фактом ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою про відкриття кримінального провадження.

Натомість, АТ «Ощадбанк» не виконало взятих на себе договірних зобов`язань щодо збереження коштів, дозволило використовувати картку без фізичної участі або електронної ідентифікації позивача.

При цьому, 14 липня 2023 року банк надав відповідь, якою відмовив у поверненні коштів.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з АТ «Ощадбанк» кошти в загальному розмірі 63 500 грн.

Відповідач АТ «Ощадбанк» надало до суду відзив, в якому просило у задоволені позову відмовити. Звертало увагу на те, що саме з вини позивача, через розголошення ним третім особам його особистих даних, відбулось списання коштів з його карткового рахунку.

Так, з даних програмного забезпечення АТ «Ощадбанк» встановлено, що 12 червня 2023 року о 13:22:05 відбулась реєстрація в мобільному додатку за допомогою одноразового паролю, який було направлено на фінансовий номер позивача. В подальшому з рахунку позивача за допомогою дистанційного банківського обслуговування (далі - ДБО) «Ощад 24/7» відбулись успішні операції з переказу коштів на суми 29 500 грн., 29 500 грн. та 4 500 грн. на картку іншого банку. Зазначені операції з переказу коштів було здійснено в мобільному додатку системи ДБО та підтверджено особистими даними. У зв`язку із цим, переказ коштів було здійснено коректно, що було можливо лише за наявності реквізитів банківської карти, SMS паролів, які направлялись на фінансовий номер позивача та були відомі лише останньому, в зв`язку з чим відповідач вважав, що підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, в запереченнях зазначено, що позивач повідомив невідомій особі, яка зателефонувала йому, останні чотири цифри своєї банківської картки. В подальшому ОСОБА_1 отримав телефонний дзвінок з кодом для зміни персональних даних на свій фінансовий номер.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 листопада 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у даній справі наявні неспростовні та достатні докази того, що позивач ОСОБА_1 допустив розголошення невідомій особі його особистих відомостей та підтвердив, що отримав дзвінок на свій фінансовий номер телефону з кодом для зміни його персональних даних. У зв`язку із цим, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та в їх задоволенні необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бутирін Я.Я., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 17 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Ощадбанк» (далі ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір за №375/4341 про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою (а.с.4-6).

Відповідно до п.1.1 вказаного договору банк відкрив клієнту картковий рахунок в гривнях для обліку по ньому коштів до запитання і операції за платіжною карткою на умовах цього договору та відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України, правил МПС та Тарифів за послуги банку.

Згідно з п.1.3 договору для користування картковим рахунком банк оформив та видав клієнту платіжну картку (БПК) на умовах цього договору.

Пунктом 6.1.6 договору передбачено, що держателі банківської платіжної картки зобов`язані терміново повідомити банк в усній формі про втрату БПК за будь-яких обставин, а також про те, що ПІН-код став відомий третім особі, надавши необхідну інформацію для ідентифікації картки та в 3-денний строк після усної заяви надати в банк письмову заяву.

Пунктом 2.12 договору передбачено, що сторони договору погодились дотримуватися правил безпеки при користуванні БПК та ПІН-кодом та вживати усіх можливих заходів щодо запобігання виникненню конфліктів, як між сторонами цього договору, так і з іншими учасниками платіжних систем, а також дотримуватись Правил користування платіжними картками, емітованими ВАТ «Ощадбанк».

Відповідно до п.п.8.2, 8.3 договору у випадку передачі БПК та ПІН-коду сторонній особі клієнт повністю відповідає за здійснення операцій по цій БПК. Клієнт повністю відповідає за операції по БПК з використанням ПІН, а також за операції, що потребують авторизації, протягом 3 (трьох) годин з моменту подання клієнтом заяви по втрату БПК та занесення її в електронний стоп-лист.

Згідно з п.8.9 договору клієнт несе відповідальність за всі операції по картці держателя, про які банк має офіційно підтверджені відомості, що незаконне використання картки відбулось зі згоди держателя БПК.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилається на те, що для реєстрації (перереєстрації) в системі ДБО «Ощад 24/7» (Мобільний Ощад) необхідно використання номеру телефону клієнта, прив`язаного до картки (фінансовий номер), отримання дзвінка від банку з кодом, чотири останні цифри номеру карти та PIN - код до неї. В подальшому клієнт встановлює відомий тільки йому логін та пароль до мобільного додатку, а також створює код швидкого доступу та може налаштувати на мобільному пристрої Touch/Face ID.

Дистанційне банківське обслуговування (ДБО) «Ощад 24/7» регламентується положеннями договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО).

Відповідно до п.17.4.4 ДКБО клієнт персонально відповідає за зберігання і не розголошення третім особам авторизаційних та ідентифікаційних даних при роботі ДБО, компрометацію ідентифікаційних/авторизаційних даних за допомогою вірусів і програм-шпигунів на персональному програмному забезпеченні клієнта. Банк не несе відповідальності за операції з картковим рахунком клієнта при розголошенні третім особам авторизаційних та ідентифікаційних даних, відсутності сертифікованого антивірусного забезпечення.

Позивач отримав від банку додаткові послуги, встановивши на свої технічні пристрої додатки/застосунки дистанційного банківського обслуговування (ДБО). За даними програмного забезпечення АТ «Ощадбанк», позивач з 27 березня 2017 року використовував додаток WebBanking «Ощад 24/7».

07 лютого 2020 року позивачем повідомлено банк про номер телефону, який вважається фінансовим номером та використовується банком для ідентифікації клієнта (позивача), а також надання сервісів через Контакт-центр банку, в тому числі послугу sms інформування.

Починаючи з 22 лютого 2022 року позивач почав використовувати на своєму мобільному пристрої попередню версію мобільного додатку «Ощад 24/7».

З 05 серпня 2022 року останній використовував на своєму мобільному пристрої новий мобільний додаток «Ощад 24/7» (Flumo).

З даних програмного забезпечення АТ «Ощадбанк» встановлено, що 12 червня 2023 року о 13:22:05 відбулась реєстрація в мобільному додатку з допомогою одноразового паролю, який було направлено 12 червня 2023 року о 13:18:19 на фінансовий номер позивача.

В подальшому з рахунку позивача за допомогою системи ДБО «Ощад 24/7» відбулись операції з переказу коштів на картку іншого банку.

З матеріалів справи також убачається, що 13 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до керуючого ТВБВ №10014/0174 із заявою, в якій просив повернути йому кошти в загальному розмірі 63 500 грн., які були без його згоди переведені з його рахунку на картку іншого банку (а.с.8).

Листом від 12 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Начальника управління захисту прав споживачів фінансових послуг Національного банку України, в якій просив:

визнати дії та бездіяльність АТ «Ощадбанк» злочинними і такими, що порушили його права, як споживача фінансово-банківських послуг;

зобов`язати АТ «Ощадбанк» дотримуватися вимог законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку з питань захисту прав споживача фінансових послуг;

зобов`язати АТ «Ощадбанк» протягом трьох банківських днів відшкодувати шкоду/збитки, завданні йому внаслідок неналежного виконання обов`язків по збереженню його коштів (а.с.9).

Листом АТ «Державний ощадний банк України» №112.14-25/2925/2023/с від 14 липня 2023 року банк надав відповідь ОСОБА_1 на його звернення, та повідомив, що за результатами перевірки встановлено, що на його картковому рахунку 12 червня 2023 року в мобільному додатку відбулись наступні операції: о 13:24 год. перераховано 29 500 грн., о 13.25 год. перераховано 29 500 грн., о 13:25 год. перераховано 4 500 грн. Крім того, 12 червня 2023 о 13:22:05 год. відбулась нова реєстрація в мобільному додатку за допомогою одноразового паролю, який було направлено на фінансовий мобільний номер ОСОБА_1 . Далі всі переводи та списання з картки проводились в новому мобільному додатку. Повідомлено про відсутність підстав про повернення йому коштів, та запропоновано звернутись до правоохоронних органів (а.с.10).

Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань в провадженні Вознесенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №0000623 за заявою ОСОБА_1 від 13 червня 2023 року про те, що 12 червня 2023 року в період часу з 13:24 год. до 13:25 год. невстановлена особа невстановленим шляхом з карткового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ «Ощадбанк», шляхом трьох транзакцій викрала грошову суму в розмірі 63 500 грн., перевівши її на картковий рахунок невідомої особи, відкритий в іншому банку, чим спричинила заявнику матеріальний збиток (а.с.11).

На виконання ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2023 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» надало відповідь, в якому повідомило про перекази, здійснені 12 червня 2023 року у період часу з 13:00 до 14:00 на картку в сумах 29 500 грн., 29 500 грн., 4 500 грн., власником якої є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.99-100).

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

За правилами ст.1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.

За ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.56 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» від 30 червня 2021 року платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.

Положеннями ч.6 ст.64 Закону України «Про платіжні послуги» порядок відкриття рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунку та особливості його обслуговування зазначаються в договорі, укладеному між надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку та користувачем - власником рахунку.

Відповідно до пункт 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Відповідно до пункту 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачає обов`язок користувача не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Згідно з п.146 розділу VII вказаного Положення власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до п.147 розділу VII вказаного Положення власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків.

Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 06 вересня 2023 року у справі №686/30030/21.

У ході розгляду справи жодних доказів, які б вказували на повідомлення позивачем банку саме до моменту здійснення 12 червня 2023 року оспорюваних операцій по рахунку про втрату електронного платіжного засобу та/або про певні платіжні операції, які ним не проводились, суду надано не було, а тому, в такому разі виключається покладення на банк ризик збитків клієнта від здійснення оспорюваних операцій та відповідальності за них.

Із запису телефонної розмови за зверненням ОСОБА_1 до контакт-центру АТ «Ощадбанк» вбачається, що позивач повідомив працівника банку, що перед надходженням на його телефон SMS-повідомлень про зняття коштів, він спілкувався з невідомою особою та повідомив йому останні чотири цифри своєї картки. На запитання працівника банку чи був після цього дзвінок з кодом для зміни персональних даних, ОСОБА_1 відповів, що був. Після цього, працівник банку повідомив ОСОБА_1 про те, що ним було розголошено невідомій особі інформацію, яка є достатньою для отримання доступу до його рахунків.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що цими доказами спростовуються доводи позивача, що фактично матеріали справи не містять доказів того, що саме ОСОБА_1 своїми діями розголосив або сприяв розголошенню інформації, яка дозволяла ініціювати платіжні операції з його карткового рахунку.

Саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та у разі розголошення вказаних реквізитів чи інформації.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року по справі № 522/22780/15-ц.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що інформація щодо доступу до банківської картки ОСОБА_1 була надана невстановленій особі добровільно самим позивачем та фактично останнім було розголошено третім особам інформацію, що надала змогу ініціювати платіжні операції, чим ОСОБА_1 порушив п.п.136,140 розділу VІІ Положення №164, п.п.6.1.2, 6.1.6, договору від 17 вересня 2007 року. А відтак, не вбачається, що з вини відповідача були неправомірно чи помилково зняті кошти з рахунку позивача та не вбачається підстав, які б свідчили про те, що відповідач має їх повернути позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не вбачає своєї вини за втрачені кошти, оскільки картка AT «Ощадбанк» не втрачена та він її нікому не передавав, ПІН-код не повідомляв, якихось розпоряджень по зняттю коштів з рахунку не надавав спростовується вищевикладеним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким надано належну правову оцінку, то колегія суддів такі доводи відхиляє.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Бутиріним Ярославом Ярославовичем, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 06 березня 2024 року