УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 552/1898/22

провадження № 61-1808ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Зубицька Любов Миколаївна, на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на дитину, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини, третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на дитину, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24 січня 2023 року закрито провадження в частині первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на дитину, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 січня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

У лютому 2023 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Зубицької Л. М., надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у сумі 68 000,00 грн.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення мотивоване тим, що витрати на професійну правничу допомогу документально підтверджені та підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , проте враховуючи складність справи та те, що зустрічний позов задоволено у повному обсязі, а також враховуючи, що ОСОБА_2 відмовився від позову та провадження в частині первісного позову було закрито, місцевий суд дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з урахуванням поданих відповідачем за зустрічним позовом заперечень, на підставі наданих доказів на підтвердження обсягу та розміру витрат, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. При цьому судом першої інстанції вірно взято до уваги критерії необхідності, реальності, розумності витрат на правничу допомогу, та зроблено правильний висновок про те, що розмір стягнутих витрат на правничу допомогу є співмірний зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

26 січня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Зубицька Л. М., засобами поштового зв`язку, звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить змінити додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2023 року в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 68 000,00 грн, постанову Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року скасувати.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Також, заявниця вказує, що судами попередніх інстанцій не повно з`ясовано обставини справи та не досліджено докази щодо понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір -обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Водночас частиною третьою статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними, допустимими і достатніми доказами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 суд дійшов висновку, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу були предметом правової оцінки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Як встановлено судами, ОСОБА_1 заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 68 000,00 грн.

Звертаючись до суду із заявою про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь витрат на професійну правничу допомогу, ОСОБА_1 на підтвердження таких витрат надала договір про надання правової допомоги, укладений 11 липня 2022 року № 09/22 між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Альянс Консалтинг груп» в особі керуючого партнера Зубицької Л. М., яким сторони погодили усі істотні умови, зокрема, предмет договору, права та обов`язки сторін, порядок та умови надання правничої допомоги, гонорар та порядок розрахунків, відповідальність сторін.

Також надано засвідчену копію додаткової угоди № 1 від 11 липня 2022 року щодо порядку визначення розміру і сплати гонорару, відповідно до пункту 4 якого становить фіксований розмір 68 000,00 грн, банківські квитанції про сплату ОСОБА_1 гонорару на користь Адвокатського об`єднання «Альянс Консалтинг груп» на загальну суму 43 700,00 грн, засвідчену копію акту виконаних робіт (наданих послуг) від 27 січня 2023 року та деталізованого розрахунку наданої правової допомоги до вказаного акту виконаних робіт від 27 січня 2023 року, відповідно до якого сума гонорару за правничу допомогу становить 68 000,00 грн, сплачено 43 700,00 грн; сума, що підлягає доплаті 24 300,00 грн.

08 лютого 2023 року ОСОБА_2 подав заперечення про зменшення судових витрат, яке обґрунтовано тим, що сума стягнення судових витрат на правничу допомоги є надмірно завищеною, неспівмірною зі складністю справи; послуги адвоката не відповідають часу, який необхідний для вчинення таких дій та є завищеним, зокрема час, витрачений на складання запитів. Зауважив про безпідставність включення до витрат на правову допомогу участь в судових засіданнях, які не відбулися з вини представників ОСОБА_1 .

Ухвалюючи додаткове рішення щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, враховуючи критерії обґрунтованості, реальності, необхідності й пропорційності витрат, обставини та результат розгляду справи, проаналізувавши наведений у клопотанні про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих послуг та додані до клопотання документи, врахувавши обсяг наданих послуг та заперечення ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для їх часткового відшкодування у розмірі 10 000,00 грн.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, не свідчать про те, що при визначенні суми витрат на правову допомогу, яка підлягає відшкодуванню на користь позивачки у цій справі, суди попередніх інстанцій порушили критерії обґрунтованості, реальності, розумності та пропорційності адвокатських витрат.

У касаційній скарзі зазначено, що судами в оскаржуваних судових рішеннях не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, яка стосується підстав та порядку відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Оскаржувані судові рішення не суперечать зазначеному висновку Верховного Суду, оскільки у зазначеній справі, визначаючи наявність підстав та розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суди виходили з обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Вирішення питання про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та визначення її розміру вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням поданих сторонами доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Зубицька Л. М., на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Зубицька Любов Миколаївна, на додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на дитину, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини, третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко