ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 650/1292/23
Номер провадження 22-ц/819/123/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (судді-доповідача) Воронцової Л.П.,

Суддів : Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

Секретар Доброва К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2023 року, ухваленого суддею Хомик І.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Калинівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вище зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є головою домогосподарства АДРЕСА_1 .

У зазначеному будинку вона проживає і зареєстрована з 28.03.2008 року по теперішній час, що підтверджується записом у домовій книжці, відміткою у паспорті та довідкою Калинівської селищної військової адміністрації.

Після укладання шлюбу у 2013 року з нею почав проживати чоловік ОСОБА_3 , а згодом і донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка і зареєстрована за вказаною адресою.

Будинок вона отримала у володіння і користування від знайомої ОСОБА_5 , яка відмовилася від нього і дозволила їй у ньому постійно проживати, так як позивач не мала власного житла, а будинок був вільним, ОСОБА_5 же знайшла собі інше місце проживання у м. Херсон.

Жодних правоустановлюючих документів на будинок вона не має, крім домової книги та технічного паспорта.

З моменту вселення до будинку вона здійснила його капітальний ремонт : провела каналізацію, опалення, замінила двері і вікна, доглядає за ним, здійснює поточний ремонт, сплачує комунальні та інші витрати, пов`язані з його утриманням.

Підтвердженням її постійного і безперервного користування будинком є укладання договору з надавачами комунальних послуг, квитанції про здійснення оплати цих послуг.

Їй не відомо хто є власником будинку.

Згідно даних титульної сторінки технічного паспорта на будинок, виготовлений 20.10.1998 року, будинок значиться за совхозом ім. Ілліча, користувачем зазначена ОСОБА_6 .

За даними Домової книги на будинок ОСОБА_5 придбала у 1998 році спірний будинок у ОСОБА_6 , уклавши договір на Херсонській товарній біржі «Алмаз», проте право власності не набула, що підтверджується довідкою БТІ №266 від 06.09.2023 року, а право власності на спірний будинок станом на 31.12.2012 року зареєстровано за ОСОБА_6 (згідно договору купівлі-продажу від 23.12.1992 року).

На балансі Калинівської селищної військової адміністрації вказаний будинок не перебуває, що позбавляє її можливості оформити право власності в порядку приватизації.

Позивач зазначає, що вона добросовісно, відкрито, безперервно користується будинком та, натепер, піклується про його відновлення та збереження після його пошкодження внаслідок збройної агресії російської федерації, однак для включення у програму відновлення пошкодженого житла внаслідок збройної агресії РФ їй необхідно підтвердити своє право власності на будинок і зареєструвати його.

Визнання за нею права власності на будинок за набувальною давністю буде підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Просила на підставі ст.344 ЦК України визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 59,4 кв.м з господарськими будівлями і спорудами станом на час пошкодження внаслідок збройної агресії російської федерації.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, зазначаючи, що воно не відповідає нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилається на те, що суд дійшов хибного висновку про відсутність добросовісності, як складової підстав набуття права власності за набувальною давністю, оскільки такі докази вона, вважає, надала суду, при цьому послалася на обставини зазначені нею у позовній заяві та докази, долучені нею до позову. Акцентує увагу, що на момент заволодіння спірним будинком та увесь час володіння ним вона не була знайома із ОСОБА_6 і остання не передавала їй будинок у володіння і користування за усним договором, вона не знала про неправомірність такого заволодіння, і жодні особи не претендували та не претендують на володіння ним, що свідчить про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне заволодіння нею будинком, і у подальшому права стати його власником за набувальною давністю.

Вважає, що судом не було достатньо проаналізоване національне законодавство та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод з метою захисту її прав.

Просила розглянути справу без її участі, скасувати рішення суду та ухвалити нове , яким задовольнити її позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду даної справи.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, враховуючи прохання позивачки про розгляд справи у її відсутність та належне повідомлення відповідача у справі, колегія суддів вважає можливим справу розглянути у їх відсутність в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки добросовісність останньої на зазначений нею, як початковий момент заволодіння вищезазначеним майном була відсутня, оскільки вона не надала відповідні документи, що давали б їй право на користування спірним майном.

Колегія суддів погодитися з висновком суду не може з наступних підстав.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 28 березня 2008 року року та на час подання позову ОСОБА_1 проживає та зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 . Разом з нею проживають: чоловік ОСОБА_3 ,

донька ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою від 17 серпня 2023 року, виданою Калинівською селищною військовою адміністрацією № 02-40-729, записами у домовій книзі, відміткою у паспорті позивачки. (а.с.4 зворот,20-25,30).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 грудня 1992 року, посвідченого Калінінською селищною радою народних депутатів Великоолександрівського району Херсонської області за р.№231, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 .(а.с. 28-29). Згідно довідки КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» за матеріалами інвентарної справи право власності на вказане домоволодіння станом на 31.12.2012 року зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.26).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 1998 року посвідченого Херсонською товарною біржею «Алмаз», ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 придбала вище зазначений житловий будинок з господарськими спорудами. (а.с.27).

ОСОБА_1 оплачувала послуги з електропостачання, водопостачання, податок за земельну ділянку, за вказаною адресою була оформлена субсидія (а. с. 6-11)).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження

№ 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі

№ 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення.

У роз`ясненнях судам, які містяться у пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України у розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України)

Згідно з положеннями ЦПК України суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного провадження позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів.

Враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_6 , і вказані документи надані саме позивачкою, яка мала би знати про існування титульного власника спірного майна, однак не була залучена до участі у справі, а Калинівська селищна військова адміністрація не має будь-якого відношення до спірного майна , тому колегія суддів вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Залучення ОСОБА_6 до участі у розгляді справи мало б сприяти встановленню фактичних обставин справи щодо початкового моменту заволодіння позивачкою спірним будинком, волі його власника щодо передачі майна у володіння позивачки, тобто встановлення сукупності умов необхідних для визнання права власності за набувальною давністю.

Оскільки суд першої інстанції порушив вимоги цивільно-процесуального законодавства та не залучив суб`єкта, який має відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідач, що відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Керуючись ст.ст.367, 376, 381-384 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 24 листопада 2023 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Калинівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції Верховного Суду.

Головуючий Л.П.Воронцова

Судді О.В. Кутурланова

Н.В.Орловська