Житомирський апеляційний суд
Справа №278/999/23 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №278/999/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»» (далі- ТзОВ «ФК «Поліс»») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача суму заборгованості за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року згідно з кредитним договором від 24 липня 2008 року №05.50-00/08-Ск в розмірі 57 536,41 грн, яка складається із трьох відсотків річних в сумі 16 787,25 грн та інфляційних втрат в сумі 40 749,16 грн.

У обґрунтування позову повідомило, що 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є Приватне акціонерне підприємство «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №05.50-00/08-СК, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 139 000 грн, виконання зобов`язання забезпечено договором застави транспортного засобу. Взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість в сумі 186 354,80 грн, право вимоги щодо якої позивач набув на підставі договору про відступлення права вимоги.

Станом на день звернення утворилася заборгованість зі сплати трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішення суду першої інстанції позивач ТзОВ «ФК «Поліс»» звернулося до суду із апеляційною скаргою. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що позивач не набув прав та обов`язків кредитора за кредитним договором №05/50-00/08-СК від 24 липня 2008 року, оскільки матеріали справи не містять доказів цього. Водночас дане твердження суду повністю спростовується матеріалами справи, оскільки ТзОВ «ФК «Поліс»» долучено усі письмові докази, із яких вбачається, що позивач є актуальним кредитором в спірних правовідносинах і набув таке право в порядку, встановленому законодавством України. Крім того, вирішуючи спір по суті, суд безпідставно застосував до вказаних правовідносин положення ст.602 ЦК України, оскільки у позивача відсутнє будь-яке боргове зобов`язання перед відповідачем, що виключає наявність зустрічності вимог. Також відповідач вважає безпідставною та необґрунтованою позицію суду стосовно того, що задля інтересів боржника, кредитор може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Зазначені висновки суду суперечать ст.ст.15, 16,625 ЦК України та ст.4 ЦПК України, оскільки кожна особа вільна у виборі способу захисту своїх майнових прав, в той час як суд фактично вказав на обов`язок позивача разом із вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат заявити також вимогу про стягнення основної суми боргу за кредитним договором. Крім того, такі дії суду скаржник розцінює як суб`єктивні та такі, що спрямовані виключно на захист прав боржника, а також як такі, що призвели до припинення кредитним договором своєї дії з підстав не передбачених законом. Окремо позивач акцентує увагу, що застосована судом першої інстанції практика Верховного Суду не є релевантною до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Ковальчук В.А. апеляційну скаргу не визнав та просить у її задоволенні відмовити, а рішення суду - залишити без змін.

Свою позицію обґрунтовує тим, що дійсно матеріали справи не містять належних доказів стосовно набуття позивачем права грошової вимоги до відповідача за вищезгаданим кредитним договором. Крім того, скаржник вводить апеляційний суд в оману, стверджуючи, що своїм рішенням суд першої інстанції припинив дію кредитного договору, оскільки рішення суду першої інстанції не містить у собі будь-яких посилань на те, що кредитний договір припинив свою дію. Також представник відповідача стверджує, що позивач дійшов помилкового висновку щодо нерелевантності застосованої судом практики Верховного Суду до спірних правовідносин.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 24 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №05.50-00/08-СК. Відповідно до умов п.1.1. договору відповідач отримав кредит в сумі 139 000 грн зі строком користування по 23 липня 2013 року та з процентною ставкою 24,5% річних (а.с.5-6).

На забезпечення зобов`язань того ж дня між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір застави №05.50-00/08-СК, за умовами якого предметом договору є передача заставодавцем в заставу заставодержателю рухомого майна, транспортного засобу, а саме самоскиду типу С марки КАМАЗ, модель -5511, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (п.1, 3 Договору). Дана застава здійснюється згідно кредитного договору №05.50-00/08-СК від 24 липня 2008 року на підставі якого заставодавець отримав кредит в сумі 139 000 грн та предмет застави сторони оцінили в сумі 209 427 грн (п. 2, 4 Договору) (а.с.85).

18 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладений договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ (а.с.9-15).

27 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено додаткову угоду №1 до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №05.50-00/08-СК від 24 липня 2008 року (а.с.19-23).

Відповідно до виписки за кредитним договором від 24 липня 2008 року №05.50-00/08-СК за період з 18 листопада 2015 року по 24 вересня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 становить 186 354,80 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 132 743,32 грн та заборгованості за процентами в сумі 53 611,48 грн (а.с.27-28).

Частиною першою ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За таких обставин можливо дійти висновку, що між відповідачем та Приватним акціонерним підприємством «ВТБ Банк» існували кредитні правовідносини. Доказів належного виконання умов договору перед первісним кредитором матеріали справи не містять. Крім того матеріали справи не містять і доказів того, що вказаний кредитний договір або окремі його частини визнано недійсними у судовому порядку. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину.

Щодо наявності у позивача права вимоги за кредитним договором колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до положень частини першої ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частина друга ст.1081 ЦК України визначає, що грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

Згідно з положеннями ст.1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №753/20537/18 відображений правовий висновок згідно з яким належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 18 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладений договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, а 27 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»» та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено додаткову угоду №1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, відповідно до якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 липня 2008 року №05.50-00/08-СК. Крім того, до договорів долучено реєстр прав вимоги №11, у якому за №20 значиться кредитний договір від 24 липня 2008 року №05.50-00/08-СК, укладений з ОСОБА_1 . Окремо колегія суддів звертає увагу, що зазначені правочини є оплаченими, що підтверджується: платіжним дорученням №40 від 27 листопада 2015 року, платіжним дорученням №91 від 24 грудня 2015 року та платіжним дорученням №99 від 26 лютого 2016 року (а.с.16-18). Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що позивач набув права вимоги до відповідача за кредитним договором від 24 липня 2008 року №05.50-00/08-СК у встановленому законодавством України порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково зазначив в описово-мотивувальній частині рішення суду відомості щодо того, що а.с.21-22 взагалі не містять назви боржників або зазначених кредитних договорів, право вимоги за якими передано новому кредитору позивачу. Зазначене твердження суду повністю спростовується матеріалами справи.

Відповідно до положень пункту 4 частини першої ст.602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності.

Разом з тим матеріали справи не містять жодних доказів того, що у позивача перед відповідача існують боргові зобов`язання в межах спірного кредитного договору, або будь-якого іншого правочину.

Виходячи із вказаного, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині помилковості посилання суду першої інстанції на положення ст.602 ЦК України при вирішенні даного спору, оскільки вказана норма права жодним чином не врегульовує правовідносини, що є предметом розгляду в межах цього судового провадження.

Щодо можливості пред`явлення позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат в межах задавненої вимоги, апеляційний суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі №№ 554/4741/19 виснувано, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Аналогічні правові висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

,

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 дійшов висновку, що натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Із кредитного договору №05.50-00/08-СК від 24 липня 2008 року вбачається, що строк його дії встановлено до 23 липня 2013 року. Доказів щодо продовження або зміни строку кредитування матеріали справи не містять. За таких обставин строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за вище згаданим кредитним договором сплив 26 липня 2016 року. Водночас матеріали справи не містять доказів того, що після набуття права вимоги за даним договором в листопаді 2015 року, позивач звертався до відповідача з позовом про стягнення заборгованості за раніше згаданим кредитним договором, тобто вживав заходів щодо судового захисту своїх порушених прав як кредитора. За таких обставин колегія суддів звертає увагу позивача на те, що зобов`язання за кредитним договором від 24 липня 2008 року №05.50-00/08-СК є задавненим, оскільки щодо нього сплив строк позовної давності і позивач не намагався здійснити судовий захист своїх прав за таким договором. Крім того, з огляду на обставини справи та судову практику з приводу врегулювання подібних правовідносин, таке зобов`язання трансформувалося в натуральне.

Приписи ст.625 ЦК України встановлюють, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із правовим висновком, відображеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №703/2718/16-ц, за змістом норми ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі №757/44680/15-ц містить правовий висновок, відповідно до якого тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Отже, пред`явлення ТзОВ «ФК «Поліс»», при існуванні задавненої вимоги, лише позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє йому обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний позивачу при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість відповідачу заявити про застосування до неї позовної давності.

За таких обставин, нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат без пред`явлення вимоги щодо стягнення основної суми заборгованості (тобто за наявності задавненого зобов`язання) є неможливим, а отже у задоволенні позову слід відмовити. Даний висновок апеляційного суду зумовлений тим, що з огляду на приписи законодавства України та усталеної судової практики, нарахування 3% річних та інфляційних втрат кредитором можливо лише за наявності у нього права стягнення такої заборгованості у примусовому порядку. За інших обставин, проведення таких дій породжує дисбаланс сторін у правовідношенні та призводить до можливості кредитора здійснювати нарахування у порядку ст.625 ЦК України безкінечну кількість разів, у той час коли боржник не матиме законної можливості захистити власні права та інтереси, а отже займатиме гірше правове становище та стане більш уразливою стороною таких правовідносин. Зазначений перебіг подій, з огляду на положення ЦК України, є неприпустимим та протиправним.

За положеннями частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставності та неправильності врахування судом першої інстанції правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі №285/3536/20, оскільки апеляційним судом встановлено, що вище вказаний висновок Верховного Суду є усталеним та релевантним до спірних правовідносин, а тому суд першої інстанції діяв у межах та в порядку визначеному частиною четвертою ст.263 ЦПК України.

Щодо посилань позивача на те, що суд припинив своїм рішенням дію кредитного договору апеляційний суд зазначає, що жодної згадки про припинення дії кредитних правовідносин текст судового рішення не містить, а його резолютивна частина не встановлює такого припинення. За таких обставин зазначені доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Ураховуючи вказане, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції за наслідками розгляду даної справи є обґрунтованими, правильними та такими, що відповідають законодавству України і усталеній судовій практиці з приводу врегулювання подібних правовідносин. Однак, описово-мотивувальна частина рішення містить недоліки, які можуть бути усунені судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2023 року шляхом виключення з його описово-мотивувальної частини посилань на те, що «а.с.21-22 взагалі не містять назви боржників або зазначених кредитних договорів право вимоги за якими передано новому кредитору позивачу», а також на положення ст.602 ЦК України. У решті рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2023 року змінити, виключивши з його описово-мотивувальної частини посилання на те, що «а.с.21-22 взагалі не містять назви боржників або зазначених кредитних договорів право вимоги за якими передано новому кредитору позивачу», а також на положення ст.602 ЦК України.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: