УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 442/6935/22

провадження № 61-18079ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівська обласна прокуратура,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють

оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, у розмірі 1 462 000 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2023 року позов задоволено.

Стягнено з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 1 462 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 85 000 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задоволено частково, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2023 року в частині визначення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , змінено і стягнено 495 800 грн.

У іншій частині рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2023 року залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року, повний текст якої складено 20 листопада 2023 року, ОСОБА_1 15 грудня 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення і залишити в силі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду

від 13 листопада 2023 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області виходив з незаконного перебування позивача під слідством та судом протягом 79 місяців, втрату позивачем суглобу, у результаті чого вважав, що позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 1 462 000 грн, визначеному судом з урахуванням фактичних обставин справи і відповідно до принципів розумності та справедливості.

Суд першої інстанції також вказав про наявність правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди, яка полягала у витратах на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем надано належні докази понесення відповідних витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 495 800 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків.

Водночас суд апеляційної інстанції вказав, що погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що

15 липня 2015 року працівниками поліції в рамках розслідування кримінального провадження № 00000286 за частиною третьою статті 189 Кримінального кодексу (далі - КК) України затримано за підозрою у вчиненні злочину ОСОБА_1

16 липня 2015 року вдома та в автомобілі ОСОБА_1 проведено обшук.

16 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого частиною третьою статті 189 КК України, допитано в якості підозрюваного.

У подальшому дії ОСОБА_1 перекваліфіковано на частину третю статті 189, частину п`яту статті 27, частину другу статті 194 КК України.

16 липня 2015 року слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю та виконанням обов`язків.

Вказаний запобіжний захід судом неодноразово продовжено.

3 лютого 2016 року за клопотанням захисника обвинуваченого ОСОБА_1 судом скасовано застосування засобу електронного контролю.

19 лютого 2016 року дію запобіжного заходу продовжено до 20 квітня 2016 року.

20 квітня 2016 року запобіжний захід змінено на особисте зобов`язання та виконання обов`язків.

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 189, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 194 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року вирок Дрогобицького міськрайонного суду у Львівській області від 9 лютого 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 травня 2022 вирок Дрогобицького міськрайонного суду у Львівській області від 9 лютого 2018 та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року залишено без змін.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода.

Також суд правильно виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 і зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача 495 800 грн, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості.

Також, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Крім того, врахував, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності правових підстав для збільшення гарантованого державою мінімального розміру грошового відшкодування.

Судом апеляційної інстанції перевірено доводи ОСОБА_1 щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, досліджено надані сторонами докази, оцінено їх та визначено конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Межу мінімального розміру моральної шкоди судом не порушено.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року

у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційним судом вказаний висновок застосовано і оскаржувана постанова йому не суперечить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 напостанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська