ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року

м. Київ

справа № 751/4443/18

провадження № 61-1426св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2021 року у складі судді Маслюк Н. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у складі колегії суддів Скрипки А. А., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю

«Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»),про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі договору дарування квартири від 18 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А., позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Після здійснення реконструкції вказаної квартири позивач звернувся до Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, де дізнався про те, що з метою виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № 0, укладеним з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», відповідач передав вказану квартиру в іпотеку банку.

У подальшому, 12 грудня 2011 року, між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договори, за якими право вимоги за кредитним та іпотечним договорами відступлені ТОВ «Кей-Колект».

З метою відновлення свого порушеного права ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про скасування запису про іпотеку, проте рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 01 квітня 2017 року у справі

№ 751/611/14 відмовлено в задоволенні позову та встановлено, що іпотека була чинною з 2008 року. Договір іпотеки вказаної квартири від 04 серпня 2008 року був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Сенюк А. В., яка також посвідчувала договори подальшого відчуження квартири (попередній договір від 24 грудня 2009 року та договір купівлі-продажу квартири від 02 січня 2010 року, укладені між

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ). Таким чином, приватному нотаріусу було достеменно відомо про обтяження іпотекою квартири, проте вона внесла неправдиві відомості про те, що квартира в іпотеці не перебуває.

З метою захисту майнових прав на квартиру ОСОБА_1 як новий власник сплатив замість боржника ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 920 006,59 грн для припинення іпотеки. Оплату проведено на підставі договору від 26 травня 2017 року № 0/732563, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку з зазначеним ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 920 006,59 грн.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Новозаводського районного суд міста Чернігова від 23 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 23 листопада 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, не з`ясували правову природу правовідносин, які склалися між сторонами в цій справі. Застосувавши положення статті 512 ЦК України, в якій врегульовано окремий випадок суброгації, суди не звернули уваги, що в обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилався на те, що він як майновий поручитель добровільно виконав забезпечене основне зобов`язання ОСОБА_2 перед кредитором, у зв`язку з чим набув право вимоги до боржника щодо стягнення з нього раніше сплаченої суми боргу. Тобто право вимоги у позивача виникло на підставі статті 42 Закону України «Про іпотеку» і його правова природа є регресною.

Висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 як майновий поручитель у межах своєї відповідальності, визначеної договором іпотеки, не виконав повністю основне зобов`язання боржника, яке відповідає межам майнової поруки, тому виключена можливість переходу прав кредитора до позивача та, відповідно, відсутні підстави для задоволення його позовних вимог про стягнення сплаченої частини боргу, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня

2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року, позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму боргу

у розмірі 920 006,59 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що позивач, як майновий поручитель, добровільно

за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № 0 виконав забезпечене основне зобов`язання відповідача перед ТОВ «Кей-Колект» і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, тому на підставі статті 42 Закону України «Про іпотеку» до нього перейшло право вимоги до боржника про відшкодування сплаченої суми боргу у розмірі 920 006,59 грн.

При цьому судами відхилено доводи відповідача про те, що у справі не врегульовано питання щодо погашення ним заборгованості за рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 31 травня 2010 року про стягнення грошових коштів на користь ПАТ «УкрСиббанк», оскільки встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_1, в якому боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем - ПАТ «УкрСиббанк», завершено, що підтверджується відомостями із автоматизованої системи виконавчого провадження, а тому подвійного стягнення не відбувається. Крім того, ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження сплати у повному обсязі коштів на погашення заборгованості за кредитним договором

від 04 серпня 2008 року № 0 за рішенням суду від 31 травня

2010 року у справі № 2-1196/10.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 22 грудня 2022 року, у якій просить суд скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_2 посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди помилково застосували положення статей 23, 42 Закону України «Про іпотеку», статей 512, 572, 583 ЦК України і не правильно застосували правовий висновок Верховного Суду у спірних правовідносинах, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року у справі

№ 487/4846/16-ц (провадження № 61-15510св18), щодо відшкодування шкоди в порядку регресу.

У цій справі між позивачем та іпотекодержателем не було укладено договору поруки, а також не було надано дозволу іпотекодержателем на відчуження предмета іпотеки. У зв`язку з відсутністю згоди на відчуження квартири як іпотекодержатель, так і позивач, як новий власник, мали скористатися приписами частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої усі правочини щодо відчуження квартири є недійсними. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові

від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18. Таким чином, на думку заявника, позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час повторного перегляду справи не визначили правову природу договору від 26 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект», не звернули уваги на те, що факт сплати коштів не підтверджено належними і допустимими доказами. Крім того, відсутні докази виконання рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 31 травня 2010 року у справі № 2-1196/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 1 130 282,60 грн, що призведе до подвійної відповідальності боржника.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішень, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У березні 2023 року справу № 751/4443/18 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит

у розмірі 933 000,00 грн під 20,4 % річних строком до 03 серпня 2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 04 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 23-25, 50-52).

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 31 травня 2010 року у справі № 2-1196/10 стягнено солідарно з позичальника

ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 04 серпня 2008 року

№ 0 в розмірі 1 130 282,60 грн.

На підставі вказаного рішення 28 жовтня 2010 року видано виконавчий лист

№ 2-1196 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 1 130 282,60 грн. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа перебувало

у Новозаводському відділі державної виконавчої служби м. Чернігова (т. 1,

а. с. 95,142-146).

24 грудня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Сенюк А. В., згідно з умовами якого ОСОБА_4 зобов`язався продати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 6, 40).

02 січня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Сенюк А. В. (т. 1, а. с. 7, 8).

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору під забороною (арештом) відчуження квартира не перебуває, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 25887119 від 02 січня 2010 року. Згідно з п. 1.4 вказаного договору в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави інформація про перебування майна під податковою заставою відсутня, що підтверджується витягом із зазначеного реєстру від 02 січня 2010 року № 25887116.

Вказаний правочин також внесено до Державного реєстру правочинів під номером 3790048 (т. 1, а. с. 9).

18 листопада 2011 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 безоплатно квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А.

(т. 1, а. с. 3).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано 25 листопада 2011 року за ОСОБА_1 , реєстровий номер 23780947 (т. 1, а. с. 5).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 лютого 2013 року № 655882 квартира АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер: 5207-5208, виданий

12 грудня 2011 року (т. 1, а. с. 44, 45).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено два договори, за якими права вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами відступлені ТОВ «Кей-Колект».

На підставі зазначеного договору відступлення права вимоги іпотека була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про іпотеку № 181481 (т. 1, а. с. 44 зв.).

25 травня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_1 гарантований лист, в якому запропонувало погасити заборгованість за боржника ОСОБА_2 і, як наслідок, зняти обтяження за іпотечним договором від 04 серпня 2008 року № 30108Z106 (т. 1, а. с. 19).

26 травня 2017 року між ОСОБА_1 як новим майновим поручителем та ТОВ «Кей-Колект» як новим кредитором було укладено договір

№ 0/732563, згідно з яким ОСОБА_1 фактично передав ТОВ «Кей-Колект» грошові кошти в розмірі 920 006,47 грн з метою припинення іпотечних правовідносин та отримання пакету документів для зняття обтяжень з іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 .

Факт внесення грошових коштів на рахунок ТОВ «Кей-Колект» підтверджується копіями квитанцій від 29 травня 2017 року на суму

368 002,59 грн, 17 липня 2017 року на суму 276 002,00 грн та 14 серпня

2017 року на суму 276 002,00 грн (т. 1, а. с. 49) та довідками АТ «УкрСиббанк» від 26 листопада 2021 року про здійснення указаних платежів на загальну суму 920 006, 59 грн (т. 2, а. с. 223-226).

Відповідно до листа ПП «Фірма «АЛВО» від 16 жовтня 2018 року № 16/10 станом на жовтень 2018 року із заробітної плати ОСОБА_2 утримуються грошові кошти на погашення боргу за виконавчим документом (т. 1, а. с. 96).

Станом на 20 лютого 2019 року виконавче провадження № НОМЕР_1, де боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем - АТ «УкрСиббанк», завершено, що підтверджується відомостями із автоматизованої системи виконавчого провадження (т. 1, а. с. 204, 205).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Суть та мета іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини третьої статті 42 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

У разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.

У справі, що переглядається, звертаючись до суду із позовом,

ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 920 006,59 грн, сплачені позивачем як майновим поручителем для припинення іпотеки на підставі договору від 26 травня 2017 року

№ 0/732563, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект».

Судами встановлено, що 04 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 933 000,00 грн під 20,4 % річних строком до

03 серпня 2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 04 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 .

Ураховуючи обставини справи, колегія суддів зауважує, що у цьому випадку характер та правова природа сутнісного розуміння іпотеки має свої особливості, оскільки ОСОБА_2 як боржник, достеменно знаючи, що спірна квартира є предметом договору іпотеки, 12 грудня 2009 року продав квартиру АДРЕСА_1

ОСОБА_4 , який у подальшому, 02 січня 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_3

18 листопада 2011 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , право власності якого зареєстровано 25 листопада

2011 року.

Таким чином, ОСОБА_1 , який отримав у власність квартиру, що перебувала в іпотеці банку, набув статусу іпотекодавця, оскільки став новим власником предмета іпотеки в період дії обтяження.

25 травня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_1 гарантований лист, в якому запропонувало погасити заборгованість за боржника ОСОБА_2 і, як наслідок, зняти обтяження за іпотечним договором від 04 серпня 2008 року № 30108Z106.

Судами установлено та підтверджено матеріалами справи, що 26 травня

2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір

№ 0/732563, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав

ТОВ «Кей-Колект» грошові кошти в розмірі 920 006,47 грн із метою припинення іпотечних правовідносин та отримання пакету документів для зняття обтяжень з іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР).

Аналіз ЄДРСР свідчить, що у справі № 2-1196/10 з метою захисту свого порушеного права ОСОБА_1 звертався до суду з заявою про заміну сторони (стягувача) у виконавчому листі, виданому на виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у справі № 2-1196/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, визнавши його стягувачем.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 березня

2019 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 30 травня 2019 року, заяву ОСОБА_1 задоволено.

Замінено сторону (стягувача) у виконавчому листі, виданому на виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у справі № 2-1196/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Визнано ОСОБА_1 стягувачем за виконавчим листом.

Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року зазначені судові рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

У вказаній справі встановлено, що ОСОБА_1 сплатив кредиторові

за договором від 26 травня 2017 року № 0/732563 кошти у розмірі 920 006,59 грн, а за виконавчим листом № 2-1196/10 з ОСОБА_2

та ОСОБА_5 було стягнуто кредитну заборгованість у розмірі

1 130 282,60 грн, тому часткове виконання майновим поручителем зобов`язань за кредитними зобов`язаннями не може породжувати переходу до нього прав кредитора за цим договором.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (стягувача) у виконавчому листі, Верховний Суд виснував про те, що в цьому конкретному випадку не відбулося правонаступництва в матеріальному сенсі та роз`яснив ОСОБА_1 його право вимоги до боржника ОСОБА_2 щодостягнення з нього раніше сплаченої ним суми боргу в порядку регресу.

Термін «регрес» за своїм лексико-семантичним (буквальним) значенням є зворотною вимогою відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника.

У правовій доктрині регресні зобов`язання розуміються як зворотні вимоги, спрямовані на повернення того, що було сплачено однією особою через вину іншої або за іншу особу. При цьому метою відповідальності в порядку регресу є перекладення збитків на особу, відповідальну за їх настання, доведення відповідальності до винної особи, а також відновлення майнового стану особи, яка сплатила відшкодування замість винного.

Суб`єктами регресного зобов`язання є кредитор (регредієнт) і боржник (регресант). Особливість кредитора полягає в тому, що він, перш ніж стати кредитором у регресному зобов`язанні, був боржником в іншому зобов`язанні, виконання якого і породило регресне зобов`язання.

Загалом відповідальність у порядку регресу спрямована на захист суб`єктивних цивільних прав тих осіб, які виконали зобов`язання за інших суб`єктів. Регрес у системі майнових відносин виконує ті ж функції, що

й відповідальність за невиконання договірного зобов`язання або зобов`язання, що випливає із завдання шкоди.

Таким чином, з урахуванням висновку Верховного Суду у справі № 2-1196/10 ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення

з боржника раніше сплаченої ним суми боргу в порядку регресу, а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про обрання позивачем неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, є безпідставними та свідчать про помилкове тлумачення заявником норм права.

Задовольняючи позовні вимоги у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши, що позивач добровільно за кредитним договором

від 04 серпня 2008 року № 0 виконав забезпечене основне зобов`язання відповідача перед ТОВ «Кей-Колект» і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовано вважали, що до позивача перейшло право вимоги від боржника відшкодування сплаченої суми боргу у розмірі 920 006,59 грн. При цьому правова класифікація правочину чи його найменування (структурно-правова форма та назва) самостійного значення не має, оскільки чинним законодавством

не заборонено іпотекодавцю сплачувати заборгованість за кредитом, за яким забезпеченням виступає власна квартира, і в такому випадку іпотекодавець має право вимоги до боржника.

Судами повно та всебічно досліджено докази у справі, надано правову оцінку договору від 26 травня 2017 року № 0/732563, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект», за умовами якого ОСОБА_1 передав ТОВ «Кей-Колект» грошові кошти в розмірі 920 006,47 грн із метою припинення іпотечних правовідносин та отримання пакету документів для зняття обтяжень з іпотечного майна; досліджено факт внесення грошових коштів на рахунок ТОВ «Кей-Колект», який підтверджується копіями квитанцій від 29 травня 2017 року на суму 368 002,59 грн, від 17 липня 2017 року на суму 276 002,00 грн та від 14 серпня 2017 року на суму 276 002,00 грн та довідками

АТ «УкрСиббанк» від 26 листопада 2021 року про здійснення указаних платежів на загальну суму 920 006,59 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначені квитанції не є належними доказами у справі, а довідки банку долучені судом безпідставно, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. ОСОБА_2 не заявляв клопотань про витребування доказів та не довів, що сума сплачених коштів ОСОБА_1 у розмірі 920 006,59 грн стосується правовідносин, відмінних від тих, що випливають із договору іпотеки, не спростував розміру заборгованості та не надав власного розрахунку.

Відхиляючи доводи ОСОБА_2 про те, що у справі не врегульовано питання щодо погашення ним заборгованості за рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 31 травня 2010 року про стягнення грошових коштів на користь ПАТ «УкрСиббанк», судами встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_1, в якому боржником є ОСОБА_2 ,

а стягувачем - ПАТ «УкрСиббанк», завершено, що підтверджується відомостями із автоматизованої системи виконавчого провадження, а тому доводи касаційної скарги заявника про можливу подвійну відповідальність не є переконливими.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 також посилається на неврахування судами правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові

від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18.

Реалізація положень частини четвертої статті 263 ЦПК України щодо застосування висновків Верховного Суду, викладених у спірних правовідносинах, полягає у тому, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду лише у справах, у яких відносини є подібними.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

Загальний підхід, який підлягає використанню через методологію застосування класичного прецеденту (релевантності), вимагає застосування практики Верховного Суду через схожість фактів або юридичних висновків,

і «ідеальна релевантність» може бути побудована саме на цих підставах.

Проаналізувавши наведену в касаційній скарзі постанову Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, у якій предметом первісного позову було усунення перешкод у користуванні приміщенням, а зустрічного - розірвання договору оренди приміщення, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав вважати, що судами не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки у вказаній справі відмінний предмет та нормативно-правове регулювання правовідносин, а тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 12, 23, 42 Закону України «Про іпотеку» у випадку, коли позивач не був і не є стороною договору іпотеки, з огляду на те, що ОСОБА_1 , який отримав у власність квартиру, що перебувала в іпотеці банку, став іпотекодавцем

у розумінні статті 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки набув у власність предмет іпотеки в період дії обтяження. Таким чином, вказані доводи касаційної скарги свідчать про помилкове тлумачення заявником норм права.

Тож доводи скаржника в аспекті спірних правовідносин про відсутність висновку Верховного Суду є безпідставними, а тому наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріальному, так і процесуальному сенсі, а доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають та не спростовують висновків судів про наявність правових підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін,

а скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зводяться до неправильного тлумачення заявником норм права, переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України з урахуванням екстраординарного характеру касаційного перегляду не належить до повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня

2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 грудня

2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк