Справа № 953/8689/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2024 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі
головуючої судді - Лисиченко С.М.,
за участю секретаря судового засідання Сергієнко К.В.,
представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвоката Матвєєвої Л.В.,
представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвоката Зарицької К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 , відповідно до якої просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості у розмірі 411 016,30 гривень, яка складається з: суми боргу за договором позики у розмірі 400 000,00 гривень; 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 3049,18 гривень; інфляційні витрати у розмірі 6425,60 гривень; проценти за користування грошовими коштами за договором позики відповідно до ст.1048 ЦК України у розмірі 1562,84 гривень, а також покласти на відповідачку судові витрати.
Позовні мотивовані тим, що згідно з договором позики від 17.02.2020 ОСОБА_2 отримала від нього кошти у розмірі 400 000, 00 грн., про що складена розписка, за якою відповідачка зобов`язався повернути цю суму до 01.03.2020. Розписка написана відповідачкою власноручно та без будь-якого примусу. Вказує, що з метою досудового врегулювання спору відповідачці надіслано письмову претензію від 15.04.2020, яку відповідачка відмовилась отримати.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики у розмірі 400 000, 00 грн., відсотки за користування коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 18.02.2020 по 01.03.2020 у розмірі 1562,84 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3049,18 грн. та інфляційні витрати у розмірі 6425,60 грн. за період з 01.03.2020 по 01.06.2020.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова від 02.06.2020 справу передано для розгляду головуючій судді Єфіменко Н.В.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 08.06.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
30.07.2020 представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Потерайло А.М. подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.08.2020 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, призначено підготовче засідання.
08.09.2020 представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Потерайло А.М. подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідачки на користь позивача, станом на 07.09.2020 суму заборгованості у розмірі 414250,14 гривень, яка складається з: основної суми боргу за договором позики у розмірі 400000,00 гривень; 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 6262,30 гривень; інфляційні витрати у розмірі 6425,00 гривень; проценти за користування грошовими коштами за договором позики відповідно до ст.1048 ЦК України у розмірі 1562,84 гривень.
17.09.2020 до суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Зарицької К.Ю. на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідачки вказує, що заявлені позивачем позовні вимоги нею не визнаються у повному обсязі, виходячи того, що ОСОБА_2 дійсно написала боргову розписку 17.02.2020, разом з цим не добровільно, а під психічним тиском і погрозами розправи щодо неї з боку ОСОБА_1 в наслідок трудового конфлікту, нібито розтрати з її боку грошових коштів. Стверджує, що ОСОБА_2 грошових коштів не отримувала, що підтверджується змістом розписки, а саме відсутністю відомостей щодо грошової одиниці (валюти) у якій було передано грошові кошти, а також кількісного показнику переданих грошових коштів, паспортних даних та помилка у адресі проживання відповідачки.
Посилаючись на зазначені обставини, 17.09.2020 ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним відповідно до положень статті 231 ЦК України.
15.10.2020 представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Матвєєвою Л.В. подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої вказує на те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Проте, відповідачкою не надано жодних доказів начебто застосування до неї психологічного тиску. Тобто, складена відповідачкою власноручно розписка є підтвердженням як самого факту укладання договору, так і факту отримання нею грошових коштів, а твердження щодо застосування до неї психологічного тиску є надуманим та непідтвердженим жодним належним та допустимим доказом, а тому не мають братись до уваги.
27.10.2020 поштовим шляхом до суду надійшли заперечення представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Зарицької К.Ю. на відповідь на відзив, зі змісту яких вбачається, що вказівка позивача на складання власноручно написаної розписки жодним чином не спростовує факту застосування психологічного примусу до відповідачки. Відповідачкою долучено докази, підтверджуючі факт написання розписки під психологічним тиском. Зокрема, позивачем не наводиться жодного спростування та жодних мотивувань щодо того, що розписка та звинувачення відповідачки у розкраданні коштів має місце в один день (17.02.2020). Позивачем не наведено жодних заперечень щодо фактів, які наведені у заяві до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, за якими внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Таким чином, з огляду на зміст відповіді на відзив, слід наголошувати на тому, що позивачем не наводиться жодних мотивувань відхилення поданих відповідачкою доказів, на підставі яких доводиться наявність психологічного примусу. Саме наявність трудової підпорядкованості, безпідставні обвинувачення у розкраданні грошових коштів, мають доказове значення в межах судового розгляду справи №953/8689/20, якими доводиться відсутність будь-якого волеспрямування відповідачки на укладення договору позики та написання розписки внаслідок психологічного тиску. Також вказує, що текстом розписки не визначено платіжного засобу саме внаслідок фактичного не отримання грошових коштів. Факт закріплення законодавцем виконання грошового зобов`язання у гривні, жодним чином не спростовує, що відсутність грошової одиниці та кількісного показнику є неналежним визначенням предмету договору. Відповідачкою не наголошувалося на тому, що істотними умовами укладення договору є ідентифікуючі дані особи. Однак, аналіз змісту розписки, зокрема, вказівка слова «паспорт» і не вказівка паспортних даних, та помилка у адресі, є причинним наслідком написання розписки саме під психологічним тиском позивача. Наведене позивачем обґрунтування про те, що відповідачка є дієздатною у повному обсязі особою, яка усвідомлює значення своїх дій, до того ж має вищу освіту та у момент укладання договору була здатна передбачити усі ризики, пов`язані з неможливістю повернення коштів, які були нею отримані в борг, було б абсолютно вірним, якби відповідачка дійсно мала намір та волеспрямування на отримання грошових коштів в якості позики, що в дійсності відсутнє. Відповідачка не мала волевиявлення на укладення договору позики, а тому спирання на необхідність передбачення усіх ризиків є невірним. Крім того, відповідачкою наводилося, а позивачем не спростовується, що із тексту спірної розписки не вбачається: моменту передачі предмету позики; порядку повернення грошових коштів; оплатності/безоплатності угоди. Вказані умови є обов`язковими для ускладненості та реальності договірних правовідносин, що позивачем не було спростовано.
Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, наголошує на тому, що позивачем не висловлено жодного належного твердження, та не подано жодного належного доказу в підтвердження заявленої позовної вимоги, яка з підстав недоведеності не підлягає задоволенню, у зв`язку з чим просить у задоволенні позовних вимог за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити у повному обсязі.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 28.01.2021 зустрічний позов ОСОБА_2 про визнати договору позики недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
15.02.2021 поштовим шляхом до суду надійшов відзив представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Матвєєвої Л.В. на зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечує за недоведеністю та необґрунтованістю її вимог. Вказує, що 30.09.2015 було створено ТОВ «Белвіт», з моменту реєстрації якого директором був ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 була призначена на посаду головного бухгалтера Товариства. Протягом всього часу співпраці на ТОВ «Белвіт» ОСОБА_1 відносився до ОСОБА_2 з повагою та повною довірою. В жодному разі відповідач за зустрічною позовною заявою не застосовував до неї будь-якого тиску, використовуючи свою посаду, ніяким чином не погрожував ОСОБА_2 . Твердження ОСОБА_2 про наявність причинного зв`язку між психологічним тиском і написанням розписки є нічим іншим, ніж ухиленням від виконання своїх зобов`язань та отриманням значної суми чужих грошових коштів з бажанням розпоряджатися ними на власний розсуд.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова від 25.03.2021 цивільну справу № 953/8689/20 передано на розгляд судді Ляху М.Ю.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова, 19.10.2022 визначено головуючу суддю у справі Лисиченко С.М. Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: перебування судді у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (відповідно до Наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. №02-03/213 від 23.09.2022 «Про надання відпустки по догляду за дитиною судді Лях М.Ю.»).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.10.2022 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - прийнято до провадження судді Київського районного суду м. Харкова Лисиченко С.М., призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 27.06.2023 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - адвокат Матвєєва Л.В. позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті справи. Проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечувала у повному обсязі.
У судовому засіданні представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом - адвокат Зарицька К.Ю. проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала у повному обсязі, підтримала заявлені вимоги зустрічного позову та просила його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи.
Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, допитавши свідків, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.
Згідно даних розписки від 17.02.2020 ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 400 000,00 грн., які зобов`язується повернути до 01.03.2020.
Розписка написана власноруч ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.
Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що станом на 17.02.2020 ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «БЕЛВІТ», засновником та керівником якого був ОСОБА_1 .
31.03.2020 ОСОБА_2 звільнена з посади головного бухгалтера ТОВ «БЕЛВІТ» згідно з наказом №9-к від 31.03.2020.
Постановами слідчого СВ Московського відділення поліції ГУНП в Харківській області Домарського В.М. від 10.04.2020 та 28.04.2020 залишено без задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_2 про застосування до неї та членів її родини заходів безпеки у кримінальному провадженні №0001403 від 13.03.2020 за необґрунтованістю та недоведеністю.

Згідно даних Витягу з ЄРДР кримінального провадження №0000547, 13.05.2020 за заявою ТОВ «БЕЛВІТ» внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за частиною 5 статті 191 КК України за фактом того, що в період часу з 2015 по 2020 рік головний бухгалтер ТОВ «БЕЛВІТ» в супереч інтересам товариства, шляхом зловживання службовим становищем здійснила безпідставне переведення коштів з поточного рахунку підприємства на рахунки інших суб`єктів господарювання, чим спричинила матеріальну шкоду ТОВ « БЕЛВІТ» в особливо великому розмірі ( ЄО №449 від 13.05.2020).

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що станом на 04.03.2024 підозра у кримінальному провадженні №0000547 від 13.05.2020 не повідомлена будь-якій особі. Досудове розслідування триває.

Відповідно даних заяви ОСОБА_3 від 13.11.2020, остання повідомляє, що вона обізнана та не заперечувала надання її чоловіком ОСОБА_1 17.02.2020 позики ОСОБА_2 в розмірі 400 000,00 грн. Справжність підпису ОСОБА_3 засвідчено приватний нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В., заява зареєстрована в реєстрі за №3544.

Факт перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 станом на 17.02.2020 та 13.11.2020 підтверджується даними листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові від 27.02.2023 №8076/426-32.24-23-32.24 та даними актового запису про шлюб №755 від 27.10.2001.

Згідно даних листа ГУДПС у Харківській області ДПС України від 23.02.2023 №2554/5/20-40-73-03-12, ОСОБА_1 , як фізична особа підприємець, отримав наступний обсяг доходу: за 2020- 1 886 797,22 грн., зокрема: за 1 квартал- 455146,04 грн.; за 1 півріччя -890714,03 грн.; за 9 місяців- 1 370 530,21 грн.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 надала суду пояснення про те, що станом на 17.02.2020 вона працювала ТОВ «БЕЛВІТ». В лютому 2020 року в кінці робочого дня, точний час та дату вона не пам`ятає, ОСОБА_1 викликав її до себе в кабінет, де знаходився ОСОБА_1 , його батько та ОСОБА_2 ОСОБА_1 повідомив їй про те, що ОСОБА_2 просить в нього в борг грошові кошти в розмірі 400 000,00 грн. на власні потреби. Вказала, що в цей день ОСОБА_2 дуже поспішала, оскільки біля офісу її чекав чоловік. В її присутності ОСОБА_1 дістав із сейфу грошові кошти в національній валюті України гривні та передав їх ОСОБА_2 . Після цього, ОСОБА_2 написала розписку та вийшла з офісу. Під час написання розписки ніхто із присутніх осіб до ОСОБА_2 не застосовував заходів психічного чи іншого примусу. Двері в кабінеті не були зачинені на замок, внутрішньої охорони на фірмі немає, був робочий день та всі працювали. Ніхто ОСОБА_2 не заважав вийти із кабінету. ОСОБА_2 після передачу їй ОСОБА_1 грошових коштів на роботу більше не виходила.

Свідок пояснила, що ОСОБА_1 викликав її до кабінету, тому що, саме вона привела ОСОБА_2 влаштовуватись на роботу до ОСОБА_1 . З ОСОБА_2 особисто вона знайома не була, знайшла її в мережі інтернет за оголошенням, запросила на співбесіду, після результатів співбесіди її взяли спочатку на посаду бухгалтера. ОСОБА_2 працювала на підприємстві у ОСОБА_1 10 років, ніяких нарікань до неї не було. Той факт, що ОСОБА_2 хотіла взяти у борг грошові кошти у ОСОБА_1 , не викликав в неї ніякої підозри, тому що це була звичайна практика серед співробітників підприємства. Вона особисто також брала в борг у ОСОБА_1 кошти на купівлю машини, будівництво та ремонт, теж писала розписки у вільній формі, що було неодноразово. Багато хто із співробітників товариства брали у ОСОБА_1 грошові кошти в борг.

Крім того пояснила, що на момент передачі грошей їй не було відомо про наявність конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Через декілька днів ОСОБА_5 виявив неточності по платежам, які здійснювала ОСОБА_2 , після чого, приблизно з 20 числа лютого 2020 року було ініційовано перевірку з приводу роботи ОСОБА_2 , велось внутрішнє розслідування. Зазначила, що на її думку, грошові кошти, які були передані у борг ОСОБА_2 , є особистою власністю ОСОБА_5 , оскільки при їх передачі останній сказав, що він займає ОСОБА_2 грошові кошти.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 надав пояснення про те, що вони з ОСОБА_2 разом працювали 10 років, остання була головним бухгалтером його підприємства. Вела також фінансові питання на його інших підприємствах. Він їй цілком довіряв, оскільки між ними склалися довірчі відносини. 17 лютого 2020 року йому зателефонувала ОСОБА_2 та попросила приїхати на роботу, у неї було термінове питання з приводу займу грошових коштів у розмірі 400 000,00 грн. для її подруги з Києва, у якої щось трапилось. Він погодився надати їй грошові кошти, оскільки він раніше надавав у борг іншим співробітникам підприємства, тому йому було не зручно відмовити ОСОБА_2 , яка до цього часу не брала у нього в борг грошові кошти. Разом з цим, з огляду на те, що ОСОБА_2 прохала в борг велику суму грошових коштів, він попросив її написати розписку в довільній формі. ОСОБА_2 дуже поспішала та сказала, що напише потім. У кабінеті під час розмови з ОСОБА_2 та передачу їй грошових коштів був присутній його батько ОСОБА_5 , який наполягав на тому, щоб ОСОБА_2 написала розписку про отримання коштів у борг.

ОСОБА_1 пояснив, що під час передачі ним грошових коштів ОСОБА_2 та написання нею розписки була присутня ОСОБА_4 , яку він запросив до кабінету у якості свідка. Грошові кошти, які були його особистою власністю, він дістав із сейфу та передав ОСОБА_2 . Остання писала розписку самостійно, не під диктовку. Працівники підприємства, які брали у нього в борг грошові кошти завжди писали розписки у довільній формі.

Свідок зазначив, що спочатку на його думку, розписка ОСОБА_2 була формальністю, оскільки грошові кошти давалися в борг лише на два тижні. Він взагалі на звернув увагу, що в розписці відсутні паспортні дані ОСОБА_2 , тим паче, в її особовій справі на підприємстві була копія її паспорта. Після передачі ОСОБА_2 в борг грошових коштів, остання на наступний день не вийшла на роботу. Приблизно через тиждень, коли ОСОБА_1 та його батька не було на роботі, ОСОБА_2 прийшла у офіс, залишила заяву на звільнення, забрала свої документи, як виявилося потім, документи фірми, особисті речі, трудову книжку і пішла. З того часу гроші не віддає, на телефонні дзвінки не відповідає.

Крім того, свідок вказав, що у ОСОБА_2 зберігалася його банківська картка, на яку зараховувалася заробітна плата та яку вона також забрала і зняла ї неї гроші. З цього приводу до органів поліції він не звертався, оскільки на картці була не велика сума, приблизно 10 000, 00 грн. Конфліктних ситуацій з ОСОБА_2 під час роботи в нього не було. Навпаки, він був їй вдячний за роботу, яку вона виконувала. Станом на 17.02.2020 не було ніяких питань та претензій до роботи ОСОБА_2 . Надалі, він з ОСОБА_5 стали перевіряти справи та виявили, що ОСОБА_2 здійснювала переказ грошей фірми на рахунки інших підприємств, без його згоди, які не поверталися на фірму.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 надала пояснення про те, що вона працювала у ТОВ «БЕЛВІТ» з грудня 2011 року головним бухгалтером, де директором і власником був ОСОБА_1 . Вказала, що після отримання акту перевірки податкової, приблизно в 10 числах лютого 2020 року, її викликали ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , які повідомили, що вона вкрала або перевела з підприємства грошові кошти, точну суму вона не пам`ятає, приблизно 2000000,00 грн. чи 1300000,00 грн. Після цього, на її адресу та адресу її родини почали надходити погрози з метою повернення грошових коштів, які вона нібито перевела з рахунку підприємства. Разом з цим, вона не могла вчинити такі дії з огляду на те, що у неї не було доступу до рахунків підприємства.

Зазначила, що після звинувачення її у крадіжці грошових коштів підприємства, вона хотіла звільнитись, однак ОСОБА_1 не давав їй це зробити. 17.02.2020 у вечірній час доби примусив її написати розписку про отримання у нього в борг грошових коштів в сумі 400 000,00 грн. Чому саме на вказану суму він вимагав написати розписку, вона пояснити не може, оскільки писала розписку під диктовку ОСОБА_1 . У розписці допущені помилки, оскільки вона її писала у стресовій ситуації, ніяких грошей в борг вона не отримувала. Фізичного впливу на неї не здійснювалося, лише моральний. З огляду на те, що вона боялася за своє життя та членів її родини, вона погодилася написати таку розписку. Під час написання розписки у кабінеті була присутня ще одна людина, її ім`я їй не відомо. На її думку, саме ця людина в подальшому їй телефонувала та погрожувала. Інших осіб чи співробітників підприємства в кабінеті більше не було. ОСОБА_1 вказав, що не випустить її з роботи, якщо вона не напише розписку.

Свідок пояснила, що відносини у неї з ОСОБА_1 були суто робочі, як працівника та директора. До поліції з приводу незаконних дій ОСОБА_1 вона одразу не зверталася, оскільки боялася вийти з квартири.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 надав суду оригінал розписки від 17.02.2020, зміст якої містить інформацію про те, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 400 000,00 грн., які вона зобов`язалась повернути до 01.03.2020.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання нею від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (частина перша статті 231 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на позичальника.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звернувшись із зустрічним позовом до суду про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 зазначила, що фактично кошти за договором вона не отримувала, розписку написала під психічним примусом ОСОБА_1 . Дійсною метою договору є покладення на неї матеріальної відповідальності як на працівника у зв`язку із виконанням трудових функцій.

Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, крім витягу з ЄРДР кримінального провадження №0001403, відомості про яке внесені 13.03.2020 за заявою ОСОБА_2 від 12.03.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за частиною 1 статті 355 КК України за фактом того, що 17.02.2020 близько 15-00, невстановлена особа шляхом примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань здійснювала тиск на ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів, остання суду не надала.

Суд не враховує наданий ОСОБА_2 диск із аудіо-записом розмов двох осіб, з огляду на те, що стороною позивача за зустрічним позовом не надано доказів, які б підтверджували факт належності одного із голосів на записі ОСОБА_2 , а також дати створення такого запису.

Враховуючи зазначене, оскільки між сторонами виникли правовідносини за договором позики, що ОСОБА_2 не спростувала, суд доходить висновку про відмову у задоволенні її зустрічного позову.

В межах розгляду даної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики від 17.02.2020 не виконала, взяті в борг у ОСОБА_1 грошові кошти не повернула.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, розглянувши позов в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за цим договором у сумі 400 000,00 грн. з урахуванням індексу інфляції у розмірі 6 425, 60 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 6 229,51 грн. за період з 02.03.2020 по 07.09.2020.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Враховуючи те, що договором позики від 17.02.2020 розмір і порядок одержання процентів не встановлювався сторонами, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на одержання від ОСОБА_2 проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 18.02.2020 по 01.03.2020 у розмірі 1 562 грн. 84 грн.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає за необхідне задовольнити первісні позовні вимоги частково, стягнути з відповідачки на користь позивача: суму основного боргу за договором позики б/н від 17.02.2020 у розмірі 400 000 грн.; проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1562 грн. 84 коп.; 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 6229 грн. 51 коп. та індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 6425 грн. 60 коп.

Щодо інших доводів сторін суд враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно платіжних доручень при пред`явленні первісного позову до суду позивачем за первісним позовом були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 4143,16 грн..

Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (99.9 %) у розмірі 4139 грн. 02 коп.

Керуючись статями 12-13, 81, 82, 89, 141, 223, 259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики б/н від 17.02.2020 у розмірі 400 000 (чотириста тисяч) грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1562 (одна тисяча п`ятсот шістдесят дві) грн. 84 (вісімдесят чотири) коп., 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 6229 (шість тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 51 (п`ятдесят одна) коп. та індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 6425 (шість тисяч чотириста двадцять п`ять) грн. 60 (шістдесят) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 4139 ( чотири тисячі сто тридцять дев`ять) грн. 02 коп.

Відмовити у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст. 358 цього Кодексу.

Відомості про учасників справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя - С.М. Лисиченко

Повний текст рішення складено 19.03.2024.