ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року

м. Київ

справа № 523/3919/19

провадження № 61-12069св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мозолєва Олена Володимирівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Одеського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Валеріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мозолєва Олена Володимирівна, про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся у березні 2019 року до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстровим № 303;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. від 14 березня 2016 року за індексним № 28727339, номер запису про право власності: 13683491.

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстровим № 306;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. від 14 березня 2016 року за індексним № 28727424, номер запису про право власності: 13683539;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. В. за реєстровим № 1890;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. В. від 27 липня 2016 року за індексним № 30657571, номер запису про право власності: 15605547;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. В. за реєстровим № 1892;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. В. від 27 липня 2016 року за індексним № 30658393, номер запису про право власності: 15606338;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 3385;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. від 26 грудня 2017 року за індексним № 38952930, номер запису про право власності: 24146889;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 3382;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. від 26 грудня 2017 року за індексним № 38952222, номер запису про право власності: 24146267;

- витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 дачну будівлю АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що йому на праві власності належала дачна будівля НОМЕР_1 загальною площею 92,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з виїздом на навчання до Сполучених Штатів Америки він 01 березня 2016 року видав ОСОБА_2 нотаріальну посвідчену довіреність на представництво його інтересів.

09 березня 2016 року між ОСОБА_2 , який діяв від його імені, та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки дачної будівлі.

Того ж дня ОСОБА_2 діючи від його імені продав іншу 1/2 частку спірної будівлі ОСОБА_4 .

Він не мав наміру відчужувати спірне нерухоме майно, не давав згоди на його відчуження, не погоджував ані ціну, ані умови зазначених договорів купівлі-продажу, та не вчиняв жодних дій, які свідчили б про їх схвалення, не був повідомлений про вчинення правочинів ОСОБА_2 нібито від його імені, не отримував грошових коштів за вказаним договорами, тому зазначені правочини були вчинені в результаті зловмисної домовленості з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , спрямовані на завдання йому матеріальної шкоди.

На порушення норм ЦК України фактичної передачі нерухомого майна не відбулося; він продовжує сплачувати земельний податок та житлово-комунальні послуги, утримує дачну будівлю у належному санітарному і технічному стані; договори на електро-, газо-, водопостачання укладені зі ним та з жодним наступним власником спірного дачної будівлі не переукладалися.

У подальшому йому стало відомо, що 27 липня 2016 року дачна будівля відчужена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

27 липня 2016 між ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_6 спірну нерухомість.

У подальшому ОСОБА_2 , незважаючи на наявність обтяжень, 26 грудня 2017 року відчужив 1/2 частку дачної будівлі ОСОБА_5 , який того ж дня передав її в іпотеку ОСОБА_7 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 12 серпня 2021 року позов залишив без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 27 липня 2016 року, від 26 грудня 2017 року, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на спірну дачну будівлю за ОСОБА_2 , за ОСОБА_5 не підлягають задоволенню, оскільки зазначені позовні вимоги не є належним способом захисту порушених прав позивача, оскільки фактично позивач стверджує, що майно вибуло з його володіння у незаконний спосіб, а отже фактично є необхідність у подачі віндикаційного позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, місцевий суд виходив з того, що первісні договори купівлі-продажу від 09 березня 2016 року були вчинені з волі власника, оскільки були відчужені на підставі довіреності, за обставин, які визнані судом правомірними, тому відсутні підстави для застосування положень частини першої статті 388 ЦК України.

Одеський апеляційний суд постановою від 11 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 серпня 2021 року в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстром № 303, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстром № 306, про витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 дачної будівлі АДРЕСА_1 , скасування рішення про державну реєстрацію прав скасував.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстром № 303, 1/2 частки дачної будівлі АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнав недійсним договір купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстром № 306, 1/2 частки дачної будівлі АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Скасував рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. 14 березня 2016 року за індексним № 28727339, номер запису про право власності 13683491.

Скасував рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частку дачної будівлі АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. 14 березня 2016 року за індексним № 28727424, номер запису про право власності 13683539.

Витребував у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 дачну будівлю АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишив без змін.

Визнаючи недійсними договори купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, скасовуючи рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також витребовуючи у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 спірну нерухомість, апеляційний суд виходив з того, що діях учасників угод про відчуження майна від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачаються ознаки зловмисної домовленості представника з останніми, тому є підстави для визнання угод недійсними.

Ненадання судом першої інстанції оцінки наданим доказам та доводам позивача, а також невідповідність висновків суду обставинам справи свідчать про те, що рішення суду в частині вимог ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними та витребування майна є таким, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового.

В решті залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ані позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, ані позовна вимога про скасування рішення (запису) про державну реєстрацію права власності не забезпечують у належний спосіб відновлення порушених прав позивача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог, оскільки пред`явлення таких вимог є неефективним способом захисту прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2022 року представник ОСОБА_5 - адвокат Зімірьова О. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що у ОСОБА_2 були всі необхідні повноваження для укладення оспорюваних договорів.

Апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц.

Висновки апеляційного суду щодо наявності в діях ОСОБА_2 умислу зроблені на припущеннях та не підтверджені доказами; щодо невикористання відповідачами спірного майна зроблені на поясненнях позивача та жодним доказом не підтверджуються.

Апеляційним судом не наведено жодного доказу щодо того, що між представником позивача та відповідачами наявна зловмисна домовленість.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Зозулянського Д. О. у березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Твердження заявника не відповідають дійсності, не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 січня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Суворовського районного суду міста Одеси.

Справа № 523/3919/19 надійшла до Верховного Суду 20 березня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 10 серпня 2023 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Дачна будівля НОМЕР_1 загальною площею 92,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О. М. за реєстровим № 2144.

Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 22 жовтня 2009 року за реєстраційним № 28153694, номер запису 943, в книзі 15с-126.

ОСОБА_1 01 березня 2016 року видав ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. та зареєстровану в реєстрі за № 286, якою уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси в усіх відповідних державних, громадських, колективних, приватних установах, органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах організаціях, незалежно від їх форми власності та підпорядкованості, міністерствах, відомствах, їх структурних підрозділах, державних комітетах та підвідомчих їх органам, будь-яких управліннях, житлово-експлуатаційних організаціях, в відповідному управлінні Держгеокадастру міста Одеса та/або Одеської області, а також у відповідному управлінні Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, у Державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру», будь-яких інших земельних органах всіх рівнів, у відповідних органах енерго-, водо-, тепло- та газопостачання, тощо; головному управлінні архітектури та містобудування, управлінні архітектурно - будівельного контролю, СЕС, ДЕЗ, в органах Внутрішніх справ, відповідному Бюро технічної інвентаризації, відповідному реєстраційному органі України та/або відповідній реєстраційній службі Міністерства юстиції України, КП «Право», відповідному адресному бюро, будь-якому відділі та/або управлінні Міністерства юстиції України, будь-якому відділі Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (або перед її правонаступниками та органами, підприємствами, організаціями, що виконують подібні функції), в Управлінні державної пожежної охорони Одеської області, в будь-якому відділі та/або управлінні Державної фіскальної служби України, органах нотаріату, в державних та недержавних органах та установах зв`язку; перед суб`єктами оціночної діяльності, страховиками, будь-якими банківськими та фінансовими установами, з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням, експлуатацією, наглядом, замовленням, підготовкою та отриманням необхідних документів, щодо належної йому дачної будівлі, дачі НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Для цього надав йому право укладати та підписувати необхідні договори, сплачувати від імені його комунальні платежі, мати вільний доступ до зазначеної нерухомості; бути представником в відповідних вузлах зв`язку міста Одеси та Одеської області, інших закладах та установах з усіх питань, що стосуватимуться користування, експлуатації та обслуговування телефонного номеру; укладати від його імені попередні договори, договори авансу, купівлі-продажу, іпотеки, найму (позички, оренди), міни зазначеної нерухомості та майнових прав, договори кредитування, у разі необхідності - додаткові угоди, та угоди про внесення змін до вищевказаних договорів, здійснювати необхідні дії, пов`язані з реєстрацією нерухомості, отримувати належні йому за цими договорами грошові кошти, у тому числі у випадку безготівкового розрахунку, проводити розрахунки; замовляти та отримувати проектно-технічну документацію, документи пов`язані із введенням об`єкту нерухомості в експлуатацію і отриманням Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, відповідних документів, що посвідчують право власності, технічного паспорту, довідки про присвоєння адреси, проводити ремонтні роботи, подавати від його імені будь-які заяви щодо зазначеної нерухомості, у тому числі про належність позивачу майна на праві особистої приватної власності, про сплату податків, реєструвати право власності, одержувати будь-які довідки, рішення, постанови, правовстановлюючі документи на зазначену нерухомість, інформацію про реєстрацію права власності, або іншого речового права, будь-яку іншу інформацію та інформаційні довідки, а також витяги з будь-яких єдиних та державних реєстрів, та інші документи, знімати арешти та будь-які інші заборони та обтяження щодо вказаної нерухомості, розписуватися за нього, сплачувати усі необхідні витрати, збори, податки, мито та інші необхідні платежі, а також виконувати усі інші дії та формальності, що необхідні для виконання цієї довіреності.

09 березня 2016 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстровим № 303, згідно з яким ОСОБА_3 прийняв (купив) у власність 1/2 частку у праві власності на дачну будівлю АДРЕСА_1 .

09 березня 2016 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. за реєстровим № 306, відповідно до якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_4 купила у власність 1/2 частку у праві власності на дачну будівлю АДРЕСА_1 .

27 липня 2016 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 1/2 частку у праві власності на дачну будівлю АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. М. за реєстровим № 1890.

27 липня 2016 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 1/2 частку у праві власності на дачну будівлю АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О. М. за реєстровим № 1892.

З часу набуття спірного майна ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 фактичний доступ до майна не відбувався, оплати послуг не вчинялися, ключі від будівель не змінювалися, залишаючись в користуванні ОСОБА_1

26 грудня 2017 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_8 1/2 частку спірної нерухомості на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 3385, а також іншу 1/2 частку дачної будівлі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 3382.

26 грудня 2017 року ОСОБА_5 передав в іпотеку ОСОБА_9 дачну будівлю АДРЕСА_1 на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 3405.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_2 продав належне ОСОБА_1 майно, а кошти від продажу не надав довірителю.

Докази користування та здійснення витрат на утримання спірного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні, майно не переходило у фактичне користування учасників угод, спроба змінити замки та потрапити до будівлі була прийнята лише 24 грудня 2019 року, що підтверджується порушеним кримінальним провадженням № 0000062.

Через чотири місяці перебування спірного майна у власності, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вчинили жодних дій з фактичного доступу та користування ним, продали майно ОСОБА_2 .

Такі послідовні дії ОСОБА_2 , який в силу статусу представника ОСОБА_1 не міг набути спірне майно у власність особисто від ОСОБА_1 , та учасників за договорами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчать про ознаки наміру набути майно у власність ОСОБА_2 ще при укладанні первісних договорів купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 , а також існування домовленостей між учасниками угод не на користь ОСОБА_2 .

У подальшому через чотири місяці з часу набуття майна у власність, ОСОБА_2 продав його ОСОБА_5 , який в день набуття майна у власність передав його в іпотеку.

Довідки ГО «Одеські водно-моторні причали» підтверджують те, що переоформлення особового рахунку за адресою території причалу, на якому розташований дачний будинок, не відбувалося, членом організації залишався ОСОБА_1 , вперше із заявою про вступ до ГО ОСОБА_5 звернувся 12 січня 2019 року.

Протягом всього часу існування перебування майна у власності відповідачів оплату послуг здійснював ОСОБА_1 , що підтверджено квитанціями.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Водночас словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або у інший спосіб на шкоду інтересам довірителя, зокрема на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19.

Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що докази користування та здійснення витрат на утримання спірного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні, майно не переходило у фактичне користування учасників угод, спроба змінити замки та потрапити до будівлі була прийнята лише 24 грудня 2019 року, що підтверджується порушеним кримінальним провадженням № 0000062.

Через чотири місяці перебування спірного майна у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вчинили жодних дій з фактичного доступу та користування ним, продали майно ОСОБА_2 , що свідчить про ознаки наміру набути майно у власність ОСОБА_2 ще при укладанні первісних договорів купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 , а також існування домовленостей між учасниками угод не на користь ОСОБА_2 .

Також судами встановлено, що через чотири місяці з часу набуття майна у власність ОСОБА_2 продав його ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 в день набуття майна у власність передав його в іпотеку; переоформлення особового рахунку за адресою території причалу, на якому розташований дачний будинок, не відбувалося, членом організації залишався ОСОБА_1 , вперше із заявою про вступ до ГО ОСОБА_5 звернувся 12 січня 2019 року; протягом всього часу існування перебування майна у власності відповідачів оплату послуг здійснював ОСОБА_1 .

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що неодноразове відчуження майна протягом нетривалого часу та передача його в іпотеку ускладнює захист прав позивача, і таке є наслідком послідовних дій ОСОБА_2 , який, виступив представником в первісній угоді купівлі-продажу, не втратив інтерес до спірного майна, та вирішував його долю, будучи учасником наступних угод у власних інтересах, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 232 ЦК України, для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно та витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 спірної дачної будівлі.

Також правильною є постанова апеляційного суду в частині залишення без змін рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 серпня 2021 року про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 27 липня 2016 року, скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну нерухомість, визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року та скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на спірну дачну будівлю через обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виклала правовий висновок про те, що … [виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті].

У постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц (провадження № 61-16084св18) Верховний Суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, виклав висновок про те, що … [у відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу не було зловмисної домовленості з метою отримання вигоди, оскільки право розпорядження квартирою передбачено довіреністю, тобто дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень від довірителя; не встановлено жодних негативних наслідків для довірителя, оскільки її незгода полягає у тому, що у неї була відсутня воля на відчуження квартири, що не є підставою для визнання правочину недійсним згідно з заявленими позовними вимогами; довірителем добровільно видано (своєму сину) нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила останнього розпоряджатися спірною квартирою. Видаючи довіреність, позивач повинна була усвідомлювати, що наділила відповідача правом продажу квартири будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказана довіреність позивачем не оспорювалася].

Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), залишаючи без змін оскаржувані судові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виклав висновок про те, що … [позивачем не доведено підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року недійсним; при вчинені оспорюваного правочину особа-1, як представник особи-2, діяв в межах повноважень, наданих позивачем. Неповернення позивачу коштів, отриманих від продажу спірного приміщенння не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє позивача права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконання договору доручення].

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, висновки, сформульовані у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є нерелевантними.

Аргументи касаційної скарги про неналежну оцінку доказів судом апеляційної інстанції суд касаційної інстанції також відхиляє, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, заявником не мотивовано та не доведено, що апеляційний суд порушив норми процесуального права щодо порядку та оцінки доказів, зокрема отримання доказів та/або дослідження доказів.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачІ. В. Литвиненко

Судді:А. І. Грушицький

Є. В. Петров
В. В. Пророк В. В. Сердюк