Дата документу 05.03.2024 Справа № 335/6309/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/6309/23 Пр. №22-ц/807/196/24Головуючий у 1-й інстанції Шалагінова А.В. Повний текст складено 23.10.2023 року
Пр. №22-ц/807/196/24-2Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі М(Т)СБУ), третя особа Війська частина НОМЕР_1 (надалі - ВЧ НОМЕР_1 ) про стягнення страхового відшкодування за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Писаренка С.Ю. звернувся до суду з позовом до М(Т)СБУ про стягнення страхового відшкодування в сумі 129235,41 грн. та судові витрати по справі, мотивуючи свої вимоги наступним.

30.11.2022 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (далі ДТП), яка сталась 02.09.2022 року о 22:18 год. у м. Запоріжжі на перехресті вул. Тбіліська та бул. Шевченка за участі транспортного засобу марки «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням позивача та транспортного засобу «Mitsubishi L200» темно-зеленого кольору з невідомим номерним знаком під керуванням водія ОСОБА_2 , військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 , який після наїзду на його автомобіль залишив місце ДТП, що підтверджується, зокрема, листом Управління патрульної поліції в Запорізькій області (далі УПП в Запорізькій області) від 11.11.2022 року № 11124/41/32/01-2022 та іншими доказами.

Позивач місце ДТП не залишав, викликав співробітників поліції, які склали схему ДТП від 02.09.2022 року, де вказали данні позивача та його автомобіля. Далі, листом УПП в Запорізькій області від 13.09.2022 року зазначило, що проводяться розшукові заходи щодо встановлення марки, моделі, державного номера та особи водія автомобіля, який залишив місце пригоди, та у разі встановлення особи водія, який після скоєння ДТП залишив місце ДТП, останнього буде притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124, 122-4 КУпАП.

Листом від 11.11.2022 року позивача було повідомлено, що на момент ДТП автомобілем «Mitsubishi L200» керував військовослужбовець ОСОБА_2 , адміністративний матеріал був направлений до військової служби правопорядку. Також, працівниками патрульної поліції 09.09.2022 року був опитаний військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 , який пояснив, що 02.09.2022 року він знаходився в машині «Mitsubishi L200», за кермом якої знаходився ОСОБА_2 , який вночі 02.09.2022 року спровокував ДТП, коли почав їхати заднім ходом і врізався у машину, яка стояла позаду. Це відбулося біля готелю «Шератон». Після аварії водій зник з місця ДТП. Листом Запорізького ЗВ Військової служби правопорядку від 28.11.2022 року № 101/6080 на адресу УПП в Запорізькій області було повідомлено, що солдата ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 звільнено наказом начальника ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) 21.09.2022 року № 148 ДСК з військової служби в запас за власним бажанням. Таким чином, ВСП не має змоги здійснити його розшук для притягнення до адміністративної відповідальності.

На повторні звернення до патрульної поліції з цього питання листом УПП в Запорізькій області від 19.01.2023 року за вих. № Ж-62/111/32/02-2023 повідомлено, що відносно водія ОСОБА_2 , який 02.09.2022 року керував транспортним засобом «Mitsubishi L200», за фактом ДТП адміністративні матеріали не складені. Наразі вживаються заходи щодо встановлення його місцезнаходження, після чого останнього буде притягнуто до адміністративної відповідальності.

Отже, позивачем були вжиті вичерпні заходи для фіксації всіх обставин ДТП та притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_2 , однак дотепер працівниками поліції не складені адміністративні матеріали та не передані до суду з об`єктивних причин.

Позивач звертався до М(Т)СБУ із заявою та необхідними документами для отримання страхового відшкодування. Відповідно до експертного звіту № 1180 про оцінку автомобіля позивача, вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 102960,81 грн., величина втрати товарної вартості складає 26274,60 грн., загалом 129234,41 грн. Разом із тим, відповідач листом від 29.06.2023 року відмовив позивачеві у здійсненні страхової виплати, оскільки надані позивачем документи не встановлюють особу, винну у вчиненні ДТП.

Посилаючись на вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі Закон № 1961), Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивач вказує, що для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, не є обов`язковим встановлення вини заподіювача. Тому вважає відмову відповідача у здійсненні страхової виплати безпідставною.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Шалагінову А.В. (а.с. 52).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 54) вказану справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 129-130) залучено до участі у цій справі ВЧ НОМЕР_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року (а.с. 161-165) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з М(Т)СБУ () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) страхове відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту транспортного засобу розміром 102960,81 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення величини втрати товарної вартості транспортного засобу в сумі 26274,60 грн. відмовлено.

Стягнуто з М(Т)СБУ () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог розміром 1033,89 грн.

Призначено судове засідання для вирішення питання про понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу на 01 листопада 2023 року на 14:15 год. без повідомлення (виклику) учасників справи в судове засідання. Встановлено ОСОБА_1 строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат на правничу допомогу до 30 жовтня 2023 року включно.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року (а.с. 194-196) стягнуто з М(Т)СБУ () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на правничу допомогу розміром 11600,00 грн.

Позивач та відповідач із вищезазначеними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, у тому числі позивач в частині відмови, погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням і додатковим рішенням суду першої інстанції у цій справі (фактично в частині задоволення вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції та порушення норм процесуального права при його ухваленні, відповідач М(Т)СБУ у своїй апеляційній скарзі (а.с. 194-196) просило рішення і додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову позивача до М(Т)СБУ, розподілити судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 200, 200а).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 212) провадження за вищезазначеною справою відкрито 01 грудня 2023 року, дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с. 213).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

22 листопада 2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах. Так, КСУ визнав неконституційними пункти 1, 5 ч. 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу, які визначають, що малозначними справами є: 1 справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб тобто, станом на 2023 рік 268400,00 грн.; 5 справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує 250 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 671000,00 грн. Зокрема, КСУ зазначив, що установлення у процесуальному законі розміру ціни позову як критерію для віднесення справи до категорії малозначних має бути ґрунтовано на принципові домірності, що зобов`язує державу визначити в Кодексі такий розмір ціни позову, який не буде надмірним для обраної мети та не спотворить розуміння справи як малозначної для особи. Разом з тим, визначені розміри ціни позову як критерії віднесення справи до категорії малозначних у сумах 268400,00 грн. та 671000,00 грн. є не лише значними, а й перевищують установлені в законі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб та мінімальної заробітної плати. Зокрема, визначений у пункті 1 ч. 6 статті 19 ЦПК розмір ціни позову перевищує 40 мінімальних заробітних плат та дорівнює 8 рокам одержання особою виплат у разі, якщо ці виплати дорівнюватимуть розміру прожиткового мінімуму. За пунктом 5 ціна позову перевищує 100 мінімальних заробітних плат та дорівнює 20 рокам одержання особою виплат у розмірі прожиткового мінімуму. Ці пункти утрачають чинність через 6 місяців із дня ухвалення КСУ цього Рішення, тобто, у травні 2024 року. До того часу Верховній Раді треба привести нормативне регулювання, установлене цими пунктами ЦПК у відповідність до Конституції та цього Рішення КСУ.

Позивач в особі представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 219-234).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідний штат суддів апеляційного суду взагалі. Крім того, у період з 19.02.2024 року по 04.03.2024 року суддя-доповідач перебувала у відпустці. (довідка а.с. 235).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача М(Т)СБУ у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача у цій справі частково, керувався ст.ст. 133, 136, 137, 141, 142, 246, 260, 261, 270 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення та додаткове суду першої інстанції таким, що ухвалені із додержанням вимог закону, є правильними та законними.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідають.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 02.09.2022 року о 22:18 год. на перехресті вул. Тбіліська та бул. Шевченка у м. Запоріжжі сталася ДТП за участі автомобілів «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, з невідомим номерним знаком, під керуванням водія ОСОБА_2 , який на момент ДТП був військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , та який після ДТП місце пригоди залишив. Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження (довідка поліції - а.с.15).

Власником автомобіля «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 18.11.2020 року (копія а.с.13).

З метою фіксації факту ДТП позивач викликав поліцію, працівниками якої були складені схема ДТП та рапорт від 02.09.2022 року (копії а.с.16-18).

У подальшому УПП в Запорізькій області вжито заходів до встановлення особи та автомобіля іншого учасника ДТП та позивача проінформовано листом від 11.11.2022 року №11124/41/32/01-2022 про те, що на момент ДТП автомобілем «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, керував ОСОБА_2 , військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку із чим матеріали, складені за наслідком ДТП, передано Зональному відділу ВСП для вирішення питання про притягнення водія до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124, 122-4 КУпАП (а.с.15).

На вказаний лист Запорізький зональний відділ Військової служби правопорядку надав відповідь від 28.11.2022 року № 101/6080, в якому повідомив, що ОСОБА_2 звільнений наказом начальника ВЧ НОМЕР_1 від 21.09.2022 року № 148 ДСК з військової служби у запас за власним бажанням, у зв`язку із чим Запорізький зональний відділ ВСП не має змоги здійснити розшук водія автомобіля «Mitsubishi L200» (а.с.20).

Аналогічна інформація була надана позивачу листом Запорізького зонального відділу ВСП від 04.01.2023 року № 101/87 (а.с.21-22).

Листами УПП в Запорізькій області від 19.01.2023 року № Ж-62/48/32/02-2023 та від 04.03.2023 року № Ж-422/01/32/01-2023 позивача повідомлено, що адміністративні матеріали відносно ОСОБА_2 не складалися. У разі встановлення місцезнаходження вказаного водія, останнього буде притягнуто до адміністративної відповідальності, про що позивача проінформують (а.с.23).

Також, листом УПП в Запорізькій області від 09.10.2023 року № 252-ад/41/31/01-2023 представника позивача проінформовано, що ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, який під час руху заднім ходом не переконався в безпеці та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , після чого залишив місце події. Станом на теперішній час місцезнаходження ОСОБА_2 не відоме, тому останнього не вдається притягнути до адміністративної відповідальності. Також направлено фото пошкодженого автомобіля «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 , у результаті ДТП (а.с.145).

На підтвердження розміру заподіяної шкоди, завданої позивачеві внаслідок ДТП, позивачем надано Звіт № 1180 про оцінку автомобіля «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 , складений спеціалістом-автотоварознацем, оцінювачем ОСОБА_4 , який є суб`єктом оціночної діяльності, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових КТЗ на дату оцінки 02.09.2022 року складає 102960,81 грн., величина втрати товарної вартості автомобіля складає 26274,60 грн., матеріальний збиток, завданий власнику вказаного автомобіля внаслідок ДТП на дату оцінки складає 129235,41 грн. (а.с.38-42, 83-115).

30.11.2022 року позивач звернувся до М(Т)СБУ із повідомленням про ДТП, в якому зазначив обставини вчинення ДТП та долучив схему ДТП та листи УПП в Запорізькій області (а.с.25-28).

02.12.2022 року позивач направив до М(Т)СБУ заяву про виплату страхового відшкодування на визначений позивачем розрахунковий рахунок (а.с.29-30).

Листом від 13.12.2022 року № 3-01б/29515 М(Т)СБУ зазначила про необхідність надання позивачем додаткових документів для отримання страхового відшкодування (а.с.31-32).

Листом від 22.12.2022 року позивач надіслав на адресу М(Т)СБУ додаткові документи (а.с.33).

Листом від 04.01.2023 року № 3-01б/419 М(Т)СБУ знов зазначило про необхідність надання додаткових документів позивачем, зокрема, наполягало на наданні документа, що встановлює особу, винну у вчиненні ДТП (а.с.34-35).

Листом від 23.02.2023 року позивачем надіслано до М(Т)СБУ копії звіту № 1180 про оцінку його автомобіля, банківських реквізитів позивача та вищезазначених листів (а.с.36-37).

Станом на час розгляду справи судом позивачеві з боку М(Т)СБУ не виплачено суми страхового відшкодування.

За положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961 страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 41 Закону № 1961 М(Т)СБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

У даному випадку цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу позивача автомобіля «Skoda Octavia», д.н. НОМЕР_2 , була застрахована на момент ДТП у ПрАТ «СК «Євроінс Україна», поліс № 206708664 терміном дії 09.11.2022 року (а.с.80-82). Інший учасник ДТП такого полісу не мав.

З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції правильно вважав безпідставним посилання представника відповідача у відзиві на позов на те, що позивач не мав правових підстав звертатися до М(Т)СБУ з вимогою про відшкодування шкоди на підставі ст. 41 Закону № 1961.

Відтак, у даному випадку М(Т)СБУ має відшкодовувати шкоду за рахунок фонду захисту потерпілих на умовах, визначених Законом № 1961.

Оскільки, згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону №1961 у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 28 Закону № 1961 шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 32.7 ст. 32 Закону № 1961 страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу.

Отже, М(Т)СБУ має відшкодувати шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля позивача під час вищезазначеної ДТП, яка складається саме із вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Представником відповідача у відзиві зауважено на недоведеності винуватості водія автомобіля «Mitsubishi L200» ОСОБА_2 , недоведеності розміру заподіяної шкоди з підстав невідповідності наданого позивачем звіту про оцінку автомобіля вимогам Методики, а також на відсутності підстав для відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою товарної вартості транспортного засобу.

З цими доводами суд першої інстанції правильно погодився лише частково, а саме у частині відсутності підстав для відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою товарної вартості автомобіля, оскільки ці доводи відповідають вищенаведеним приписам п. 32.7 ст. 32 Закону № 1961.

Щодо інших доводів відзиву відповідача, судом першої інстанції правильно встановлено, що наданий позивачем звіт про оцінку містить інформацію про предмет доказування і не одержаний з порушенням закону.

Звіт № 1180 про оцінку автомобіля позивача, складений спеціалістом - автотоварознавцем, оцінювачем ОСОБА_4 , за своїм характером є звітом про оцінку майна, вимоги до якого встановлюються Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін. Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що звіт про оцінку майна є документом, який містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання, підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до частини другої статті 32 цього Закону оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Дослідивши звіт про оцінку, що наданий позивачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що він відповідає вимогам ст.ст. 4, 5, 6, 12, 15, 18, 22 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Він складений за результатами безпосереднього дослідження пошкодженого автомобіля професійним оцінювачем, діяльність якого полягає у визначенні, зокрема, розміру завданих збитків в таких випадках, та кваліфікація і сертифікація якого не спростовані.

Суд першої інстанції також правильно зауважив, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України (частина перша статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Дослідженням наданого звіту у повному обсязі, що був долучений представником позивача до відповіді на відзив, не встановлено порушень вказаного Закону та Методики, про які зауважував представник відповідача у відзиві на позов.

Обґрунтованих доводів щодо того, що оцінювачем було порушено порядок проведення оцінки, представником відповідача у суді першої інстанції не наведено, будь-яких обґрунтованих доказів, що спростовують вказану у звіті суму, не надано.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що під час судового розгляду в суді першої інстанції представником відповідача не заявлялось клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, а підстави для обов`язкового призначення судової експертизи, визначені ст. 105 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав вищезазначений звіт належним та допустимим доказом у цій справі, який підтверджує розмір заподіяної позивачеві шкоди внаслідок пошкодження його автомобіля у ДТП, що мала місце 02.09.2022 року.

Надаючи оцінку доводам представника відповідача про відсутність доказів винуватості водія ОСОБА_2 у цій справі, суд першої інстанції правильно зауважив на тому, що цей довід фактично обумовлений відсутністю постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності вказаного водія.

Разом із тим, з боку позивача надано достатній обсяг доказів, які у повній мірі доводять, що саме неправомірні дії водія ОСОБА_2 , які виразилися у порушенні п. 10.9 Правил дорожнього руху України, призвели до наслідків у вигляді пошкодження автомобіля позивача, що, зокрема, випливає зі змісту наведених вище листів УПП в Запорізькій області, схеми ДТП, рапорту працівника поліції від 02.09.2022 року, письмових пояснень свідка події ОСОБА_3 - пасажира автомобіля під керуванням водія ОСОБА_2 , який підтвердив неправомірність дій останнього у вигляді зіткнення з автомобілем та зникнення з місця ДТП (а.с.19). Об`єктивна можливість скласти протоколи про адміністративні правопорушення щодо останнього за ст.ст. 124, 122-4 КУпАП відсутня через неможливість встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 , який є іноземцем та наразі звільнений з військової служби ВЧ НОМЕР_1 .

При цьому, будь-яких доказів того, що ДТП сталася внаслідок неправомірних дій не ОСОБА_2 , а будь-якої іншої особи, зокрема і позивача, матеріали цієї справи не містять.

Більше того, імперативними приписами п. 7 ст. 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Положеннями ст. 38 КУпАП встановлено, що у разі, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - шостій цієї статті.

Отже, враховуючи, що ДТП мала місце 02.09.2022 року, наразі сплили строки притягнення до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 38 КУпАП, а тому в силу п. 7 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 взагалі не може бути розпочате.

Тому, суд першої інстанції також правильно вважав можливим застосувати у даній справі наступні правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року в справі № 184/1641/20 (провадження № 61-14226св21):

«…Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

У ст. 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки...»

Таким чином, у даному випадку наявні обставини, за яких виникає цивільна-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки, у даному випадку водія автомобіля «Mitsubishi L200» ОСОБА_2 , оскільки наданими суду доказами підтверджено наявність шкоди, протиправні дії її заподіювача і причинний зв`язок між протиправними діями та наявністю шкоди.

Тому, суд першої інстанції вірно вважав безпідставними посилання представника відповідача у відзиві на позов на п. 32.1 ст. 32 Закону № 1961, яким передбачено, що відповідно до цього Закону страховик або М(Т)СБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до М(Т)СБУ у цій справі підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача розміром 102960,81 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача М(Т)СБУ є такими, що фактично дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції правильно на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України врахував вищезазначені правові висновки Верховного Суду, та зокрема Великої Палати.

Відсутність у матеріалах цієї справи доказів притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не може свідчити про відсутність страхового випадку та відсутності підстав для відшкодування М(Т)СБУ, завданої позивачу ОСОБА_1 шкоди в межах суми страхового відшкодування, оскільки транспортний засіб «Mitsubishi L200», темно-зеленого кольору, з невідомим номерним знаком не було забезпечено договором обов`язкового страхування, що не спростовано відповідачем належними і достатніми доказами у цій справі.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача М(Т)СБУ, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Сторона відповідача не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі по суті позовних вимог (стягнення страхового відшкодування) в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача М(Т)СБУне ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції додатковим рішенням було правильно, з додержанням вимог ст. ст.133, 137, 139, 141 ч. ч. 1-2, 6, 270 ЦПК України у цій справі вирішено питання про розподіл обґрунтованих документально підтверджених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу з відповідача у суді першої інстанції на загальну суму 14500,00 грн. (а.с. 169-185) - копія договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 01.05.2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Сергія Писаренка», предметом якого є надання юридичної (правової) допомоги позивачу у цій справі; - детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом під час провадження у суді першої інстанції, від 17.10.2023 року, за змістом якого адвокатом надані позивачу такі послуги: = підготовка позовної заяви та всіх необхідних додатків до неї 5000,00 грн., = підготовка відповіді на відзив 3000,00 грн., = представництво інтересів позивача в суді 5000,00 грн. (2 х 2500 грн.), = підготовка клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів 1500,00 грн. на загальну суму 14500,00 грн.; - копія акту здачі-прийняття наданих послуг № 1 до вказаного договору від 17.10.2023 року, в якому наведено детальний опис наданих послуг та вартість кожної послуги, що є аналогічним до вищезазначеного; - копія рахунку на оплату № 1 від 17.10.2023 року на суму 14500 грн., в якому зазначено, що рахунок оплачується протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду;- копія ордеру серії АР № 1128199 від 06.07.2023 року, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги б/н від 01.05.2023 року, згідно із яким адвокату Писаренку С.Ю. доручено надати правничу допомогу ОСОБА_1 в судах усіх інстанцій;- копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність ЗП 001326, виданим головою Ради адвокатів Запорізької області, на ім`я ОСОБА_5 29.06.2017 року; ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката, а також не встановлено форму такого документу. Адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (довідку тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта; тому, надані стороною позивача у цій справі суду першої інстанції вищезазначені документи на підтвердження у тому числі понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, зокрема рахунок тощо, є належними письмовими доказами понесення останніх позивачем у цій справі, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19, який є обов`язковим доля врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України), стягнуто з відповідача на користь позивача лише частково у розмірі 11600,00 грн., тобто пропорційно до суми задоволених позовних вимог позивача у цій справі (розрахунок: 80% від 14500,00 грн.)

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача М(Т)СБУ не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні вищезазначеної апеляційної скарги на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 05.03.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.