ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/381/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/3583/22 Категорія: 301030000 Піньковський Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Гончар Н.І.,

за участю секретаря Новицької Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Мельника Олега Федоровича та ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні та витребування майна,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування поданої позовної заяви зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою вони з 1999 року проживали як чоловік та дружина, але шлюб між ними зареєстрований не був.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року по справі № 753/18497/20 був встановлений факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по 27.04.2020, до смерті останньої. Тому, у відповідності до вимог чинного законодавства, факт, встановлений рішенням суду не підлягає додатковому доказуванню.

За період спільного проживання ними було придбано спільне майно, а саме: квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 30 кв.м, та житловою площею 16,8 кв.м (придбана на підставі договору купівлі-продажу 16 липня 2008 року). Крім того, ОСОБА_4 були відкриті банківські рахунки, в тому числі депозитні.

Позивач вказує, що з огляду на вимоги чинного законодавства, придбане ними майно за час спільного проживання, а саме квартира та грошові кошти на рахунках в банківських установах, належать в рівних частинах йому та померлій ОСОБА_4 і при цьому захист його прав повинен здійснюватися шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна та грошових коштів (вкладів), внесених у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту), відкритих на ім`я ОСОБА_4 .

Просив суд визнати за ним, ОСОБА_3 , право власності на:

- 1/2 частки об`єкту нерухомого майна кватири під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 30 кв.м, та житловою 16,8 кв.м, реєстраційний номер 23804560;

- 1/2 частки грошових коштів (вкладів), внесених у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту) відкритих на ім`я ОСОБА_4 , станом на 27 квітня 2020 року.

В ході розгляду справи представником позивача було подано уточнену позовну заяву в зв`язку з залученням до участі в розгляді справи співвідповідача ОСОБА_2 з посиланням на те, що факт спільного проживання позивача з покійною ОСОБА_4 підтверджено відповідним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 і, оскільки майно, а саме грошові кошти у банку та квартира по АДРЕСА_2 , яка наразі є нежитловим приміщенням (нотаріальною конторою) були придбані саме в цей період, воно є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, враховуючи, що між подружжям не укладалося будь яких договорів щодо розподілу такого майна, частка кожного у спірному майні становить по 1/2.

Відповідач по справі ОСОБА_1 є рідною сестрою померлої ОСОБА_4 та спадкоємцем другої черги за законом, яка оформила свої спадкові права на нерухоме майно, придбане померлою ОСОБА_4 в період спільного проживання з позивачем.

В подальшому, 20 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_1 , знаючи про права позивача на 1/2 частину спірного нерухомого майна, діючи недобросовісно, уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нотаріальної контори), посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Карайкоза Г.І., реєстр № 5422, від цієї ж дати, за яким у власність ОСОБА_2 перейшло все спірне нежитлове приміщення нотаріальної контори, що підтверджується інформаційною довідкою.

Таким чином, із власності відповідача без його волі вибула 1/2 частина спірного нерухомого майна.

У дпному випадку власник майна, а саме позивач ОСОБА_3 може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

На підставі викладеного та з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач просив суд визнати за ним право на 1/2 частину грошових коштів (вкладів), внесених у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту), відкритих на ім`я ОСОБА_4 , станом на 27 квітня 2020 року.

Витребувати у ОСОБА_2 у власність позивача ОСОБА_3 1/2 частину нежитлових приміщень (нотаріальної контори), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2023 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 10588,00 грн. на рахунку № НОМЕР_1 , номер картки НОМЕР_2 , відкритому в АТ «Райффайзен Банк» на ім`я ОСОБА_4 станом на 27 квітня 2020 року.

Витребувано у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 1/2 частину нежитлових приміщень (нотаріальної контори), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 3984,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що дійсно ОСОБА_5 , не перебуваючи у шлюбі чи формальних шлюбних стосунках, 16 липня 2008 року придбала квартиру АДРЕСА_1 , але починаючи з 17.07.2008 по 27.04.2020 остання спільно проживала, як чоловік і жінка, з позивачем по справі ОСОБА_3 , що встановлено судовим рішенням, та в цей період набула право власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору), що розташовані в АДРЕСА_2 .

Право власності на спірні нежитлові приміщення (нотаріальна контора), розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано 19.03.2012, тобто в період часу, у який позивач ОСОБА_3 та померла ОСОБА_4 проживали, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Оскільки матеріали справи не містять будь-яких інших відомостей щодо підстав та часу реєстрації спірного нерухомого майна за померлою ОСОБА_4 , то встановлені судом обставини свідчать про те, що дане майно було набуте за час спільного проживання позивача з ОСОБА_4 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Також судом встановлено, що згідно наданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» на виконання ухвали суду від 08.11.2022 інформації, на ім`я ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_3 , станом на 27.04.2020 обліковується рахунок НОМЕР_1 , відкритий НОМЕР_4 , номер картки НОМЕР_2 , із залишком коштів 10588,68 грн. (валюта 908).

За вказаних обставин, суд вважав, що у відповідності до вимог ст. 70 СК України, нежитлові приміщення (нотаріальна контора), розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке 19.03.2012 року зареєстроване за ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також грошові кошти на рахунку АТ «Райффайзен Банк Аваль», відкритому на ім`я ОСОБА_4 , є спільним майном подружжя та належать кожному із подружжя по 1/2 частині. Оскільки у вказаному випадку один із подружжя помер, тому 1/2 частина вищевказаного нерухомого майна та грошових коштів, належить позивачу по справі ОСОБА_3 , а інша колу спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , або подали відповідні заяви про прийняття спадщини.

Оскільки судом було визнано, що позивач ОСОБА_3 відповідно до приписів закону є власником 1/2 частини нежитлових приміщень (нотаріальної контори), розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , як спільного сумісного майна подружжя, відповідач ОСОБА_1 володіючи інформацією про те, що право власності на вказане майно було зареєстровано у період проживання позивача з померлою ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, оформила право власності на спадкове майно за законом та не маючи права відчужувати спірне нежитлове приміщення ОСОБА_2 , так як набула право власності на нього без законних на те підстав, тому позивач ОСОБА_3 має право на витребування частки зазначеного спірного майна, нежитлових приміщень у ОСОБА_2 , як добросовісного його набувача.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Мельник О.Ф. оскаржив його в апеляційному порядку в частині витребування частини нежитлового приміщення та зазначив, що рішення суду у даній частині є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає дійсним обставинам справи та наявним у ній доказам, тому просив його скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що покійна сестра ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2008 року придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Після придбання у власність даної квартири ОСОБА_4 , яка працювала нотаріусом отримала дозвіл згідно рішення виконавчого комітету Уманської міської ради №78 від 12 лютого 2009 року на реконструкцію квартири АДРЕСА_1 під нотаріальну контору та стала проводити в ній ремонт, для здійснення своєї професійної діяльності.

19.03.2012 року покійна сестра отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради №63 від 23.02.2012 року.

Тобто ОСОБА_4 була одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , а після реконструкції одноособовим власником нежитлового приміщення (нотаріальної контори) по АДРЕСА_2 .

Вказує, що спірне майно, яке витребувано у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 частину нежитлових приміщень (нотаріальної контори), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 не визнано об`єктом спільної сумісної власності, за позивачем не визнано право власності на частину даного спірного об`єкту нерухомості.

Зазначає, що суд при ухваленні рішення не застосував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме, не врахував, що істотного збільшення вартості майна не відбулося, капітального ремонту не проведено, значного перетворення об`єкта нерухомості не відбулося, а поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не надає підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_2 також звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій посилалася на його незаконність та необґрунтованість у частині витребування частини нежитлового приміщення. Просила суд скасувати судове рішення у даній частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем правомірно набуто право власності на спірне нежитлове приміщення, яке належало ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2008 року, тобто до встановленого факту спільного проживання ОСОБА_3 з покійною.

Дане майно перейшло в порядку спадкування до ОСОБА_6 , яка є сестрою покійної та в подальшому відчужено ОСОБА_2 .

Вважає, що суд першої інстанції не встановив обставин, за яких спірне майно частина нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 не могли бути оформлені в спадщину відповідачкою ОСОБА_1 , а за чинного свідоцтва про право на спадщину відчужені другому відповідачеві в справі, а відтак неправомірно застосував положення ст. 388 ЦК України для витребування майна у законного власника ОСОБА_2 .

Вказує на порушення судом норм процесуального права, які полягали у тому, що приймаючи другу позовну вимогу до розгляду суд не зважив, що позивач змінив і предмет позову (з квартири на нежитлове приміщення) і підстави позову (визнання права власності на витребування з чужого незаконного володіння).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 адвокат Мельник О.Ф. вказав, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ґрунтуються на висновках Верховного Суду у справах щодо поділу майна у подібних правовідносинах, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити.

Колегія суддів не може взяти до уваги зазначений відзив, оскільки у відповідності до вимог пункту 3 частини 2 статті 360 ЦПК України відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується відповідачами лише в частині витребування нежитлових приміщень, тому перегляду у суді апеляційної інстанції судове рішення підлягає саме у даній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть № 361.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 у справі № 753/18497/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування, а саме встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по 27.04.2020. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Разом з тим, 16.03.2023 Дарницьким районним судом м. Києва за заявою відповідача ОСОБА_1 переглянуто рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2022 року за нововиявленими обставинами та встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 17.07.2008 по 27.04.2020, в решті частини вимог відмовлено.

У відповідності до договору купівлі-продажу квартири ВКО №697093 від 16.07.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 2275, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Крижанівською І.В., ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, представником продавця вказаної квартири ОСОБА_7 дійсно виступав позивач у цій справі ОСОБА_3 і за умовами цього договору, а саме п. 6, останньому відомо, що ОСОБА_4 на момент укладання договору купівлі продажу квартири не перебувала у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних стосунках.

У відповідності до витягу Уманського виробничого відділку КП ЧООБТІ сформованому 22.07.2008 за № 19621365, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_4 16.07.2008.

У відповідності до витягу Уманського виробничого відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» сформованого 19.03.2012 за № 33507913, за ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6 від 19.03.2012, виданого виконавчим комітетом Уманської міської ради, визнано право власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору) за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 36229643.

Вказане також підтверджується рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради № 63 від 23.02.2012, яким, в тому числі, вирішено оформити право власності на ім`я ОСОБА_4 на нежитлові приміщення (нотаріальну контору) загальною площею 33,5 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , та рішенням про державну реєстрацію прав від 19.03.2012 реєстратора Уманського відділку КП ЧООБТ Джевага С.В. щодо проведення державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення (нотаріальну контору), що розташоване в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, порядковий номер заяви в журналі обліку заяв про державну реєстрацію прав 2141 від 02.03.2012.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 1336, виданим та посвідченим Пархоменко Н.М., приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, 10 вересня 2022 року в межах спадкової справи № 27/2020, спадкоємцем за законом, у відповідності до вимог ст. 1262 ЦК України, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її сестра ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із нежитлових приміщень (нотаріальної контори), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які належали померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Уманської міської ради 19 березня 2012 року.

В подальшому, відповідач ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нотаріальної контори), серія та номер 5422, виданий 20.12.2022, ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, за умовами якого, відповідач ОСОБА_2 набула право власності на вищевказані нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_2 , та зареєструвала право власності на нього, що підтверджується Інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованим 11.01.2023 за № 319941142.

Відповідачі у поданих апеляційних скаргах зазначають про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана 16 липня 2008 році та в подальшому була реконструйована у нежитлове приміщення (нотаріальну контору), відомості в реєстр прав власності про що були внесені у 2012 році, і у зв`язку з тим, що похідною власністю нежитлового приміщення є саме придбана квартира у 2008 році, у той період, коли позивач ОСОБА_3 не проживав з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік і жінка, позивач не має майнових прав на нежитлове приміщення.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки право власності на спірне нежитлове приміщення (нотаріальна контора), розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано 19.03.2012, тобто в період часу, у який позивач ОСОБА_3 та померла ОСОБА_4 проживали, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тому дане майно є спільною сумісною власністю вказаних осіб.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки з наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат ОСОБА_3 в реконструкції спірного майна, а й факт трудових затрат, коли він міг би вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна.

Крім того, позивачем не доведено факту істотного збільшення вартості майна унаслідок проведеної реконструкції.

Колегія суддів звертає увагу також на той факт, що сторонами не заперечується та обставина, що нежитлове приміщення (нотаріальна контора) за вищевказаною адресою є похідним нерухомим майном від квартири придбаної ОСОБА_4 до початку спільного проживання з позивачем.

Колегія суддів вважає, що з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у переобладнання спірного приміщення із житлового у нежитлове у розумінні частини першої статті 62 СК України достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах з покійною ОСОБА_4 на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна їх спільним сумісним майном.

Також доводи позивача не спростовують правомірності відчуження відповідачем ОСОБА_1 нежитлового приміщення (нотаріальної контори), яке належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (нотаріальної контори) від 20.12.2022 року не суперечить чинному законодавству.

Вказані висновки суду узгоджуються із правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 57 СК України свідчить, що майно набуте до шлюбу є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності ОСОБА_4 .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Оскільки позивачем не доведено належними доказами у справі належність спірного нежитлового приміщення до спільної власності осіб, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, а тому вимоги віндикаційного позову задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині порушень судом норм процесуального права, які полягають у прийняті судом до провадження зміненої позовної заяви позивача, в якому ним одночасно змінено предмет та підстав позову, то колегія суддів зауважує наступне.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач доповнив позовні вимоги новими вимогами, тобто змінив предмет позову.

Заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивач у заяві про зміну предмета позову змінив лише позовні вимоги, підстави позову позивач не змінював. Позивач лише доповнив позов новими обставинами зі збереженням первісних, що не може свідчити про зміну підстав позову.

Щодо стягнення з відповідачів судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про помилковість висновків суду про солідарне стягнення судового збору з відповідачів є правильними, оскільки солідарне стягнення суми судових витрат чинним законодавством не передбачено.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 907/425/16, 25.09.2018 у справі № 904/5580/16, від 13.07.2020 у справі № 476/489/17.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже за результатами розгляду справи колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції в частині витребування частини нерухомого майна ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду у даній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню, тому понесені ними судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню з позивача у розмірі 4488,00 грн. кожній із відповідачів.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Мельник Олега Федоровича та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2023 року скасувати у частині витребування у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 частини нежитлових приміщень (нотаріальної контори), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалити у даній частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4488,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4488,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Судді: