ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3798/24 Справа № 201/7806/23 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних (суддя першої інстанції Казак С.Ю. повний текст рішення складено 18 січня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, в якому просило стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 71009,28 Доларів США (що за курсом НБУ складає 2 596 099,27 грн), яка складається з суми відсотків (3% річнх) згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року за період з 30.06.2020 року по 23.02.2022 року та судові витрати у розмірі 31153,19 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився представник АТ КБ «ПриватБанк» Сокуренко Є.С. та подав апеляційну скаргу, вважає, що судпершої інстанції розглянув справу формально, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Мотивує скаргу тим, що відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 15.02.2012 має заборгованість - 1 432 829,32 Доларів США, яка складається з наступного: - 1 113 950,00 Доларів США - заборгованість за кредитом; - 318 879,32 Доларів США - заборгованість по відсоткам.

На підставі кредитного договору №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 між сторонами виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, фактично вийшов за межі позовних вимог, розглянув вимоги в частині основного зобов`язання та застосував позовну давність до заборгованості, яка не заявлялась позивачем, тому безпідставно визнав таке зобов`язання задавненим.

ОСОБА_2 , просив рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що обставини зазначені у ній є повністю незаконними та необґрунтованими. Доводи скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Вказує на те, що факт відсутності заборгованості Відповідача підтверджується Постановою Дніпровського Апеляційного суду від 18.06.2019 року по справі № 201/7184/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання припиненими правовідношень по кредитним договорам, застосування строку позовної давності, яка залишена в силі Постановою Верховного суду від 25.03.2020 року.

ОСОБА_3 , просила рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року залишити без змін. У судовому засіданні підтримала викладену у відзиві на апеляційну скаргу позицію.

ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.02.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №DNHPBL00000085, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику на строк з 16.02.2009 року по 16.02.2010 року включно кредитні кошти у вигляді строкового кредиту шляхом видачі готівки через касу банку в сумі 1113950 доларів США на цільові потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

На виконання умов кредитного договору банком було надано позичальнику кредит у межах узгодженого кредитного ліміту, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 22.06.2009 року та ордером-розпорядженням від 22.06.2009 року.

12.02.2010 року між сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, згідно якого було внесено зміну до п.7.1 кредитного договору щодо строку кредитування в частині надання кредитних коштів на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2011 року включно.

12.02.2011 року було укладено договір про внесення змін №2, згідно якого було внесено зміну до п.7.1 кредитного договору щодо строку кредитування в частині надання кредитних коштів на строк з 16.02.2009 року по 15.02.2012 року включно.

28.04.2011 року було укладено договір про внесення змін №3, яким внесено зміни до п.7.1 кредитного договору та встановлено графік погашення заборгованості в наступному порядку: до 12.12.2011 року - 20000 доларів США, до 12.01.2011 року - 20000 доларів США, залишок суми і відсотки в кінці строку.

Також позивач посилався на те, що в порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконав, заборгованість не сплатив, в зв`язку із чим станом 15.02.2012 року існує заборгованість в сумі 1432829,32 долари США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 1113950 доларів США, заборгованості по відсоткам в сумі 318879,32 долари США.

З урахування цього, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача за період з 30.06.2020 року по 23.02.2022 року три відсотки річних в сумі 71009,28 доларів США.

В свою чергу відповідач факт наявності заборгованості заперечував, посилався на те, що на теперішній час відсутні судові рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором або її стягнення в позасудовому порядку. Банком пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення цієї заборгованості за основним зобов`язанням, а тому не може бути задоволена і вимоги про стягнення коштів, нарахованих в порядку ч. 2 ст.625 ЦК України.

Відмовляючі в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що раніше судом не ухвалювалось рішень про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №DNHPBL00000085 від 16.02.2009 року, строк позовної давності за цією вимогою позивачем було пропущено та у позові, що є предметом розгляду у даній справі, не заявлялось про стягнення задавненої вимоги, а відповідач, в свою чергу, заявив про застосування до задавненої вимоги позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першоїстатті 509 ЦК України(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першоїстатті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно достатті 625 ЦК України(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що «тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку…».

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20, вказав «…що натуральним (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець у п.4 ч.1ст.602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника.

Також КЦС наголосив, що зарахування, яке по своїй суті є замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п.4 ч.1 ст.602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

На думку КЦС, очевидно, що аналогічний підхід має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності. Тим самим досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги.

Тобто складається доволі нерозумна ситуація: кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості для боржника заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги…».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Як вбачаєьтся з матеріалів справи, що АТ КБ «ПриватБанк» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) до ОСОБА_1 не пред`явило.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем не заявлялась вимога про застосування позовної давності, спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 2 травня 2024 року.

Головуючи суддя О. В. Халаджи