Справа №488/1055/21
Провадження №2/487/97/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Кузьменко В.В., за участю: секретаря судового засідання Рафальської Т.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання дійсною розписки, визнання права на спадщину, визнання права власності, стягнення інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

09.06.2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва за підсудністю з Корабельного районного суду м. Миколаєва надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.01.2021 року у цивільній справі№488/4572/19 апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволена, заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.10.2020 року скасоване і прийняте нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця шляхом звернення стягнення на майно звернуто стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Підставою для стягнення заборгованості стала розписка від 07.01.2017 рокунаписана ОСОБА_4 , спадкоємцями якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Згідно розписки спадкодавець ОСОБА_4 нібито взяла у борг грошові кошти у гр. ОСОБА_1 у розмірі 250000 грн. на лікування внука ОСОБА_3 і зобов`язана була їх повернути до ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями є її онуки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 Спадкову масу становить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцеві на праві приватної спільної часткової власності. Зазначає, що прішення суду про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на частку квартири базується на фіктивних доказах та не встановлених дійсних обставинах справи, на підставі фіктивних, підроблених документів - розписки від 07.01.2017 року. Позов являється способом захисту законних прав та інтересів позивача, подається для відновлення порушеного права на спадщину за законом після смерті бабусі ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 08.04.2021 року справо передано за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва.

16.07.2021 року надійшла заява про вжиття заходів забезпечення.

Ухвалою суду від 01.09.2021 року заяву позивача про забезпечення позову, задоволено. Накладено арешт та заборонити відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання.

20.10.2021 року від ОСОБА_3 надійшли пояснення по справі, зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спадщину на квартиру АДРЕСА_2 прийняли онуки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 07.01.2017 року ОСОБА_4 позивчила 250000 грн. у ОСОБА_1 для лікування від алкогольної та наркотичної залежності ОСОБА_3 . Однак, цей факт є брехнею. Оскільки він ніколи не вживав алкогольних та наркотичних засобів. На наркотичному, психічному обліку ніколи не перебував. Бабуся зобов`язувалася повернути кошти на першу вимогу, про що надала письмову розписку, але борг не повернула. Тому ОСОБА_1 просила суд стягнути борг шляхом звернення стягнення на майно і суд позов задовольнив. У розписці від 07.01.2017 року стоїть зовсім інший підпис, не моєї бабусі. Зазначає, що необхідно провести почеркознавчу експертизу для доказу того, що ОСОБА_1 підробила почерк та підпис бабусі. Позовну заяву підтримує в повному обсязі.

26.11.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що ніякого договору позики з ОСОБА_4 07.01.2017 року вона не вчиняла та в доданих до позову4 матеріалах відсутня копія будь якого договору позики. Розписка була написана власноруч ОСОБА_4 07.01.2017 року при свідках, які посвідчили своїм підписом розписку, отримавши в борг 250000 грн. сама по собі розписка не є договором позики - це лише підтвердження такого договору, а також розписка засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у повному розмірі. ОСОБА_2 є неналежним позивачем. Позов підписаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Не викладений зміст позовних вимог та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та не зазначені докази, що підтверджують обставини, на які посилається заявник, тоді як всі наявні у позивача докази мають бути подані разом з позовною заявою Відсутні відомості про вжиття заходів досудового врегулювання. Відсутнє зазначення щодо наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позовної заяви. В позовній заяві позивач повідомляє суд про те що усі письмові докази надані у належно завірених копіях, однак відповідачу надійшли неналежно завіреними копіями. Зазначено лише копії документів на яких відсутня дата їх виготовлення та хто їх виготовив. Позивач не надала документ, що посвідчує її право власності на кошти, договір який вона оскаржує, як і право власності на успадковане майно тому що він в позивача відсутній. До суд надано лише ксерокопію свідоцтва про право власності, в якому зазначено, що 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 належать ОСОБА_4 , право власності наступає лише після державної реєстрації нерухомого майна. Даних про державну реєстрацію нерухомого майна та коштів позивачка не надала. Також не надано доказів, що позивач та третя особа є спадкоємцями ОСОБА_4 У позові просить відмовити .

26.11.2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсною розписки, визнання права на спадщину, визнання права власності, стягнення інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 08.12.2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про відвід судді та секретаря судового засідання відмовлено.

15.06.2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 30.11.2023 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсною розписки, визнання права на спадщину, визнання права власності, стягнення інфляційних втрат - прийнято до судового розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою суду від 15.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

15.01.2024 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів.

Ухвалою суду від 29.02.2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про відвід судді та секретаря судового засідання відмовлено.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялось належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи в їх відсутність до суду не надійшло. Відповідно ч.1 ст.223 та п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд має підстави для розгляду справи у відсутність позивача.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засідання просила відмовити у задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялось належним чином.

Заслухавши відповідача за первісним позовом, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що 07.01.2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 250000 грн., які зобов`язалася повернути останній до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.01.2021 року у цивільній справі №488/4572/19 апеляційна скарга ОСОБА_1 , задоволена, заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.10.2020 скасоване і прийнято нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця шляхом звернення стягнення на майно, звернуто стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

При розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 1051 ЦК передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Разом з тим, частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, стороною позивача не було надано жодних належних доказів того, що спірна розписка була написана не ОСОБА_4 . Крім того, суд зазначає, що позивач в судове засідання не з`явився, будь-яких пояснень на адресу суду не надав.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне.

Оскільки в задоволені позовних вимог первісного позивача про визнання договору позики недійсною, відмовлено, отже розписка ОСОБА_4 від 07.01.2017 року є дійсною.

Приписами ч. 1, 2 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду від 20.01.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, звернуто стягнення в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 за договором позики з ОСОБА_1 від 07 січня 2017 року у розмірі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, вимоги щодо боргових забов`язаннь з набранням постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.01.2021 року по справі №4874572/19 законної сили є безпідставними.

Крім того, вимоги щодо поділу вищезазначеної квартири є передчасними, оскільки право власності не оформлено за ОСОБА_1 і можуть бути розглянуті після оформлення права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. із змінами, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоди та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 вищезазначеної постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне (за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого) спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В позовній заяві відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що ОСОБА_1 діями відповідачів за зустрічною позовною заявою було завдано моральну шкоди, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст.258,259,263-265,268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

В задоволені позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання дійсною розписки, визнання права на спадщину, визнання права власності, стягнення інфляційних втрат відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.09.2021 року, а саме - арешт та заборону відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 11.03.2024 року.

Суддя В.В.Кузьменко