Дата документу 04.03.2024
Справа № 501/3467/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про стягнення аліментів на утримання дружини

учасники справи:

представник позивача адвокат Зауліна О.Г.,

представник відповідача адвокат Мирончак А.П.,

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 (далі позивач) 04.09.2023 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення аліментів на утримання дружини в зв`язку з інвалідністю в розмірі 11 066,67 грн. з урахуванням індексації, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення до суду та до спливу строку інвалідності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 18.05.2002 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого дітей не має. Але позивач з 2001 року, тобто з 11 річного віку, виховувала неповнолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , 1990 року народження.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.09.2003, яке набрало законної сили, встановлено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , разом з його батьком. Крім цього, вказаним рішенням встановлено, що на той час ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , проживав з нею за адресою: АДРЕСА_1 , яка ставилась до хлопчика, як до свого сина, займалась його вихованням. Неповнолітній на той час ОСОБА_3 у своїх поясненнях в суді зазначив, що має із новою дружиною батька гарні стосунки, та бажає проживати разом з ними, де для нього створені всі належні умови. Таким чином ОСОБА_1 виховувала хлопчика, що не її рідним сином, із його дитинства, ставлячись, як до свого рідного.

Враховуючи те, що виховання неповнолітнього сина відповідача, як свого власного, веденням домашнього господарства, позивач не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, вона вважається такою, що має право на утримання в зв`язку з розірванням шлюбу навіть якщо б і була працездатною, оскільки вона потребує матеріальної допомоги, а колишній чоловік може надавати таку допомогу.

Внаслідок вчинення відповідачем регулярного насильства в сім`ї, родина розпалася. Відповідач в стані алкогольного сп`яніння ображав ОСОБА_1 , погрожував та здійснював спроби фізичної розправи, і 22.01.2022 позивач звернулась з відповідною заявою до правоохоронних органів.

В зв`язку з тим, що фактично сім`я розпалася, у подружжя склалися неприязні один до одного, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, який розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28.04.2022.

ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи строком до 01.08.2025, що підтверджується довідкою серії 12 ААГ№501506, згідно із якою проводився повторний огляд інваліда 19.07.2023. Позивач за станом здоров`я не може працювати та не працює, у розумінні ст.75 СК України вважається непрацездатною. Пенсія, яку позивач отримує в зв`язку з інвалідністю, складає 2100 грн., що є менше ніж встановлений законом прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць. Будь-яких інших доходів окрім пенсії за інвалідністю позивач не має.

Повнолітня донька позивача від першого шлюбу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) сама має на утриманні двох неповнолітніх дітей, тобто онуків позивача: ОСОБА_6 , 2007 року народження та ОСОБА_7 , 2021 року народження. Станом на сьогодні донька позивача перебуває у відпустці по догляду за дитиною та з об`єктивних причин не може працювати, утримуючи двох неповнолітніх дітей, і не здатна надавати матеріальну допомогу своїй матері-інваліду.

Батько ОСОБА_1 помер, а мати позивача сама є людиною похилого віку, не працює, і не може надавати допомогу своїй доньці-інваліду через вік.

Інших дітей, або осіб, що могли б утримувати ОСОБА_1 , яка залишилась без коштів для існування, у позивача не має.

Позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . Окрім вказаної квартири у власності позивача перебуває земельна ділянка, яка не забудована та через її призначення (для будівництва та обслуговування житлового будинку) не може використовуватись позивачем, наприклад її здачі в оренду.

Будь-яких заощаджень позивач не має, всі заощаджені кошти подружжя забрав із собою із спільного помешкання відповідач під час однієї із чергових сварок колишнього подружжя.

В зв`язку із наведеним позивач потребує матеріальної допомоги, яку відповідач їй не надає, хоча має таку можливість.

Відповідач не має вад із здоров`ям. Тривалий час за фахом є моряком та тривалий час працює на іноземних судах на посаді другого механіка, що підтверджується контрактом, у якому вказана заробітна плата відповідача у розмірі 6 500 доларів США.

Крім того, позивач зазначила, що у відповідача не має ніяких утриманців, в т.ч. і неповнолітніх дітей, у відповідача у власності перебуває квартира АДРЕСА_3 , та кімната АДРЕСА_4 в житловому осередку АДРЕСА_5 .

Крім того, позивач зазначає, що у користуванні відповідача знаходиться автомобіль Мітцубісі, 2014 року випуску та квартира АДРЕСА_6 , яка придбана у шлюбу 26.06.2019, та згодою позивача 29.04.2021 подарована сину відповідача від першого шлюбу, ОСОБА_3 , якого із дитинства виховувала його мачуха позивач.

Відповідач перебуває у працездатному віці, не має тяжких захворювань, має стабільну роботу та достойну зарплатню. У відповідача наявний достатньо високий рівень доходу, наявне рухоме та нерухоме майно.

Позивач вказує, що для нормального забезпечення життя позивача необхідна сума у розмірі 13 000,00 грн., яка складається із щомісячних розходів на:

- придбання їжі у розмірі 5 000,00 грн.;

- сплата комунальних послуг у розмірі 3 000,00 грн.;

- на придбання ліків у розмірі 3 000,00 грн.;

- та із витрат на придбання одягу (в середньому на рік 10 000,00 грн.;

- витрат на лікування у лікарні в зв`язку з загальною хворобою, по якій отримано группу інвалідності (двічі на рік по 8 000,00 грн., тобто 16 000,00 грн.).

Позивач вказує в позові, що з урахуванням пенсії, яку позивач отримує в зв`язку з інвалідністю, щомісячному стягненню підлягає сума у розмірі 11 066,67 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у заяві про перегляд заочного рішення а саме, що (а.с.53-54):

- розмір аліментів, які отримує позивач перевищує рівень прожиткового мінімімуму для відповідної категорії,

- позивачка не надала доказів щодо невиконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню ним свого сина;

- з документів, наданих позивачем не встановлено факту домашнього насильства стосовно позивача з боку відповідача;

- позивачка не надала суду звороньою сторінку довідки до акта огляду МСЕК щодо вимог праці, реабілітації;

- з моменту розірвання шлюбу між сторонами сплинуло більше 1 року (1 рік 2 місяця), тощо.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 11.09.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.29-30).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2022, який розірвано рішенням суду від 28.04.2022, що підтверджується копією рішення Іллічівського міського суду Одеської області (а.с.4-4 зв.).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.09.2003 встановлено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , разом з його батьком. Крім цього, вказаним рішенням встановлено, що на той час ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , проживав з нею за адресою: АДРЕСА_1 , яка ставилась до хлопчика, як до свого сина, займалась його вихованням. Неповнолітній на той час ОСОБА_3 у своїх поясненнях в суді зазначив, що має із новою дружиною батька гарні стосунки, та бажає проживати разом з ними, де для нього створені всі належні умови (а.с.5-6).

Повнолітня донька позивача від першого шлюбу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) має на утриманні двох неповнолітніх дітей, тобто онуків позивача: ОСОБА_6 , 2007 року народження та ОСОБА_7 , 2021 року народження, що підтверджується копіями свідоцтв про народження онуків (а.с.6 зв., 10).

Позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.21).

Відповідач за фахом є моряком та тривалий час працює на іноземних судах на посаді другого механіка, що підтверджується контрактом, у якому вказана заробітна плата відповідача у розмірі 6 500 доларів США (а.с.13).

У відповідача у власності перебуває квартира АДРЕСА_3 , та кімната АДРЕСА_4 в житловому осередку АДРЕСА_5 (а.с.18-20).

У позивача ОСОБА_1 у власності перебуває квартира АДРЕСА_2 (а.с.21).

ІV. Оцінка Суду.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч.1, 2, 3 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той з подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом першої, другої чи третьої групи.

Відповідно до ч.1,2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Частиною 4 ст.75 СК України передбачено, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Відповідно до ч.4 ст,76 СК України, якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 18.05.2002 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого дітей не має. Але позивач з 2001 року, тобто з 11 річного віку, виховувала неповнолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , 1990 року народження.

Відповідач у відзиві на позов просить суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами сплинуло більше 1 року (1 рік 2 місяця), тощо.

Разом з тим, судом встановлено, що Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.09.2003 встановлено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з його батьком. Крім цього, вказаним рішенням встановлено, що на той час ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , проживав з нею за адресою: АДРЕСА_1 , яка ставилась до хлопчика, як до свого сина, займалась його вихованням (а.с.5-6).

Отже, доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом не заслуговують на увагу.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи строком до 01.08.2025, що підтверджується довідкою серії 12 ААГ №501506, згідно із якою проводився повторний огляд інваліда 19.07.2023 (а.с.7 зворотній бік).

В позові, позивачка стверджує, що пенсія, яку вона отримує складає 2100,00 грн., що є меншим ніж встановлений законом прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази доходів позивача, перебування її на обліку в управлінні пенсійного фонду України, розміру її пенсії, тощо.

Також, позивачка не надала суду інформацію до акта огляду МСЕК щодо вимог праці, реабілітації.

Позивач в позові вказує, що для нормального забезпечення її життя необхідна сума у розмірі 13 000,00 грн., яка складається із щомісячних витрат на:

- придбання їжі у розмірі 5 000,00 грн.;

- сплату комунальних послуг у розмірі 3 000,00 грн.;

- на придбання ліків у розмірі 3 000,00 грн.;

- придбання одягу (в середньому на рік 10 000,00 грн.;

- на лікування у лікарні в зв`язку з загальною хворобою, по якій отримано группу інвалідності (двічі на рік по 8 000,00 грн., тобто 16 000,00 грн.).

Разом з тим, на обґрунтування вказаних вимог, позивачем не надано доказів розрахунку витрат щодо кожної позиції, рекомендацій лікарів щодо вживання ліків та їх придбання, доказів проходження лікування в зв`язку з загальною хворобою, по якій отримано группу інвалідності, які б підтверджували проходження лікування двічі на рік та витрачання коштів по 8 000,00 грн., тобто 16 000,00 грн. (в матеріалах справи відсутні виписки із медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , консультацій лікарів, санаторно-курортного лікування, прийому медичних препаратів).

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко