Справа № 569/9303/23
14 березня 2024 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області
в складі головуючого судді Бучко Т.М.
секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.
з участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити це нерухоме майно між ним та відповідачем по частині кожному, в порядку поділу нерухомого майна визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 10 лютого 2012 року перебував у шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Рівненського міського суду від 28 лютого 2023 року. Від спільного подружнього життя мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу, 05 вересня 2019 року, ними за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу за його згодою оформлений на ім`я колишньої дружини. Будь-якого договору про частки у спільному майні подружжя між ними укладено не було, тому їх частки власності у спірній квартирі є рівними. На його усну пропозицію укласти добровільно договір про поділ майна подружжя відповідач не бажає, вважає, що квартира належить тільки їй. Будь-якого іншого житла не має.
Ухвалою від 25 травня 2023 року позовну заяву суд залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунув.
Ухвалою від 28 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що за час перебування справи в суді відповідач зняла позивача з реєстрації у спірній квартирі. Позивач сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина, але відповідач їх повертає назад, при цьому стверджує, що він не платить коштів на дитину.
Позивач, допитаний як свідок, показав, що з відповідачем проживали спільно ще до укладення шлюбу, в цей період народилася дочка. Пізніше одружилися, у шлюбі народився син. Працював та утримував сім`ю, дружина доглядала дітей. Придбали квартиру, яку вирішили оформити на ОСОБА_6 . Після початку війни дружина з дітьми виїхали за корон. Спочатку відповідач спілкувалася з ним, надавала інформацію про дітей. Далі стосунки стали погіршуватися, дітей практично не бачить.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Про місце, дату та час судового розгляду вважається повідомленою своєчасно та належним чином.
Представник відповідача ОСОБА_7 у клопотанні від 07 листопада 2023 року повідомила про перебування на лікарняному та просить надати можливість ознайомитися з матеріалами справи для підготовки відзиву на позовну заяву. У клопотанні від 09 січня 2024 року представник відповідача повідомила про перебування її на лікарняному, а відповідача - за межами України. У клопотанні від 20 лютого 2024 року представник відповідача повідомила, що ознайомилася з позовною заявою 19 лютого 2024 року та просила відкласти судове засідання для подання відзиву на позовну заяву та належної підготовки до участі у справі. У клопотанні від 13 березня 2024 року представник відповідача просить відкласти судове засідання, оскільки перебуває на лікарняному.
Відзиву на позовну заяву до суду не надходило. До жодного з клопотань представника відповідача копії листка непрацездатності не додано.
Враховуючи, що відповідач та представник відповідача належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явилися, відзиву на позовну заяву до суду не подано, за згодою позивача суд, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідка, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі, зареєстрованому 10 лютого 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Сторони мають повнолітню дочку ОСОБА_4 , 2005 року народження, та малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 лютого 2023 року у справі № 569/13156/22, яке набрало законної сили 31 березня 2023 року, шлюб між сторонами розірвано.

05 березня 2019 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Т.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 398, ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Право власності відповідача на квартиру зареєстроване 05 березня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 158522811 від 05 березня 2019 року.

Відповідно до п.3.6 договору купівлі-продажу квартири від 05 березня 2019 року, покупець ( ОСОБА_3 ) повідомляє продавців, а продавці взяли до уваги той факт, що предмет договору покупець набуває в спільну сумісну власність, на укладення даного договору дана згода другого з подружжя.

За змістом заяви ОСОБА_1 від 05 березня 2019 року, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Т.В., позивач дав згоду другому з подружжя (дружині) ОСОБА_3 на укладення та підписання договору купівлі-продажу, відповідно до якого вона купує квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яка належатиме їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

Майнові відносини між подружжям регулює Сімейний кодекс України (далі СК України).

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ч.2 ст.68 СК України).

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

За нормами ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За положеннями ч.2 ст.70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України).

Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за час перебування в шлюбі, відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 05 березня 2019 року - у спільну сумісну власність.

Докази, які б свідчили, що набуте сторонами за час шлюбу майно не може входити до спільної власності подружжя з підстав його придбання за кошти, які належали одному з подружжя особисто, у справі відсутні.

Отже, набута сторонами за час шлюбу спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Підстав для відступу від засади рівності часток подружжя на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності, у справі не встановлено.

Таким чином, позовна вимога про поділ майна подружжя підлягає до задоволення шляхом визнання ідеальних часток подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності сторін.

Оскільки позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами, позов належить задовольнити.

Судові витрати по справі позивач просить покласти на нього.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 258, 263-265, 273, 280-282, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складене 20 березня 2024 року.

Суддя