ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2994/24 Справа № 187/1880/21 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного 30.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимар Є.В. 30.10.2020, зареєстрований в реєстрі № 1340. належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в цьому будинку разом з нею, крім інших членів сім`ї зареєстрований її батько: ОСОБА_2 . У січні 2021 року шлюб між її батьками припинено.

З батьком ОСОБА_3 вони не спілкуються, участі в її житті він не приймає, а тому сімейних відносин не підтримує взагалі. Відповідач не проживає в будинку власником якого є позивач з 2019 року, сімейних відносин вони не підтримують, місцезнаходження його чи фактична адреса проживання їй не відомі.

Відповідач не сплачує комунальні платежі, особистих речей його в будинку немає, не веде спільного господарства разом з власником будинку і, взагалі будинком він не цікавиться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона батькові не чинила. Він добровільно визначив собі інше місце проживання, і спірним жилим приміщенням не користується понад 1 рік без поважних причин, а тому втратив інтерес до такого житла, тому є підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України позивач просила суд усунути перешкоди їй - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІНН НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) у користуванні житловим будинком, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІНН НОМЕР_2 ), таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач з 20.03.2012 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с .21).

Позивачу, яка є донькою відповідача, на підставі договору дарування, укладеного 30.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимар Є.В. 30.10.2020, зареєстрований в реєстрі № 1340 належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-12).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.2020 шлюб між відповідачем та ОСОБА_4 (матір`ю позивача) розірвано (а.с. 13).

Відповідно до Акту обстеження проживання ОСОБА_4 від 07.06.2021, складеного депутатом ОСОБА_5 в присутності двох свідків (сусідів) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані 4 особи: ОСОБА_4 (мати), ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_8 (сестра) і ОСОБА_9 (сестра). Фактично в житловому будинку не проживає ОСОБА_2 (батько) з 2019 року (а.с. 16).

Твердження відповідача про недопустимість вказаного доказу з огляду на його створення не уповноваженою на те особою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Протягом 2021 року ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу відмови колишньої дружини в надання йому можливості бачитися з їх спільними неповнолітніми дітьми та чинить перешкоди в користуванні будинком, де він зареєстрований і де знаходяться його особисті речі, зокрема в заяві від 05.12.2021 (а.с. 39-49).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61 -7095св21).

Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності та права користування.

Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У спірних правовідносинах при вирішенні питання позбавлення особи права користування житлом таке право має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції із встановленням відповідності переслідуваній легітимній меті та з дотриманням балансу захисту інтересів як власника майна, так і члена її сім`ї.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду № 211/159/14-ц від 26.04.2023 року.

Встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житловим будинком, що підтверджується численними зверненнями відповідача з відповідним заявами до поліції, у яких зазначено, що колишня дружина, яка проживає у вказаному будинку чинить заявнику перешкоди у користуванні спірним майном, змінила в будинку вхідні замки. Вказаними діями ОСОБА_4 фактично позбавила відповідача можливості доступу до спірного будинку та проживання у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 тривалий час проживав у спірному житловому будинку (з березня 2012 року), отже він має тривалий зв`язок із спірним майном як із житлом, не втратив з власної волі інтересу до спірного житла, в якому зареєстрований, і яке є його єдиним житлом, не залежно від його правового режиму та є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції, а його непроживання в житловому будинку понад рік пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Позивачка не довела належними та допустимими доказами відсутність відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування ним, відсутні.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач, який є її батьком, перешкоджає їй користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, а також те, що відповідач не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, та втратив інтерес до спірного житла.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем ОСОБА_1 не доведено.

У матеріалах справи відсутні докази, які б містили фактичні дані, сукупність яких є підставою для припинення права користування житлом членами сім`ї (колишніми членами сім`ї) власника житла, зокрема причини залишення відповідачем спірного житла та не проживання у ньому понад встановлені законом терміни, відсутність у відповідача зацікавленості спірною житловою площею та відсутність між сторонами угоди щодо умов припинення права користування житлом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: