КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3329/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Кулікової С.В.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру, встановлення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 , яка є законим представником ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є мамою неповнолітнього позивача ОСОБА_1 .

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: вона, її неповнолітній син ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не є членами їхньої сім?ї, спільного господарства з ними не ведутьі кошти на утримання квартири не надають. У 2000 році відповідачі, слідуючи за своєю мамою, як малолітні, виїхали із цієї квартири, і до 18.08.2021 року там не проживали та не з`являлись.

Факт відсутності відповідачів у квартирі підтверджується актами від 17.07.2020 року, 29.09.2020 року, 03.11.2020 року, 09.12.2020 року, 05.01.2021 року, 19.01.2021 року, 18.02.2021 року, 16.03.2021 року, 25.03.2021 року, 06.04.2021 року, 14.04.2021 року, 11.05.2021 року, 27.05.2021 року, 29.06.2021 року,19.07.2021 року. Речей відповідачів у квартирі немає.

Відповідачі ніколи не приходили до квартири і їм ніхто не заважав вселятися.

Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони не є членами родини її та сина, та не проживають за місцем реєстрації понад рік, а збереження реєстрації відповідачів у квартирі позивача чинить йому перешкоди у вільному користуванні та порушує його право розпоряджатися квартирою.

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали зустрічний позов до ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру, встановлення порядку користування квартирою.

Свої вимоги обгрунтовували тим, що вони не проживають у квартирі за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 -є квартира АДРЕСА_3 від січня 2013 року. Однак причини їх не проживання у цій квартирі є поважними. У родині ОСОБА_6 існує триваючий спір щодо того, хто має право на приватизацію цієї квартири та проживання у ній, що підтверджується численними судовими рішеннями Дарницького районного суду у різних цивільних справах. Вони неодноразово намагалися вселитися у квартиру, проте ОСОБА_2 у зв?язку з неприязними стосунками з ними перешкоджає їм це зробити.

На даний час квартира є неприватизованою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного Реєстру прав власності на нерухоме майно №277779683 від 01.10.2021 року та витягом з Державного Реєстру прав власності на нерухоме майно

№ 277674780 від 01.10.2021 року.

У квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_1 та треті особи, ім`я яких відповідачам (позивачам за зустрічним позовом) невідомо та про реєстрацію яких вони дізналися лише після отримання витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб станом на 21.10.2021 року.

На підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26.09.1998 року №945 ОСОБА_7 (дідові відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) був виданий ордер №8193 серії А на зайняття трикімнатної квартири

АДРЕСА_4 -є для проживання родиною з 4-х осіб а саме - окрім діда, на ОСОБА_8 (баба відповідачів), ОСОБА_9 (батько відповідачів), ОСОБА_10 (дядько відповідачів). ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані у цій квартирі від 12.07.1994 року.

Від 06.02.2007 року у квартирі зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у квартирі фактично не проживав, а проживав зі своєю матір`ю, ОСОБА_11 за адресою її місця реєстрації: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Через те, що батько відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) ОСОБА_9 , та брат батька ОСОБА_10 за їх життя знаходились у стані тривалого конфлікту, в який було втягнуто всіх членів родини, вони не проживали у квартирі АДРЕСА_4 у період від січня 2013 року, проте не проживали вони, як вказано вище, не з власної волі.

Обставини перешкоджання щодо проживання у спірній квартирі з боку ОСОБА_10 (їх дядька) рідному брату - ОСОБА_9 та його синам (відповідачам - позивачам за зустрічним позовом) від січня 2013 року шляхом заміни замків вхідних дверей і не допуску до самої квартири підтверджуються рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2014 року у справі №753/14297/13-ц).

Після смерті ОСОБА_10 (їх дядька) відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) намагалися вселитися у квартиру, проте, дізналися, що відповідно до заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07.10.2014 року у справі №753/10229/14-ц їх було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_4 .

У зв?язку з прийняттям цього заочного рішення їх було знято з реєстрації за адресою цієї квартири. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2014 року у справі №753/10229/14-ц було скасоване, а цивільне провадження - закрите ухвалою Дарницького районного суду

м. Києва від 11.06.2018 року у зв?язку зі смертю ОСОБА_10 .

За інформацією, яка міститься у витязі з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) відновили реєстрацію місця проживання у спірній квартирі від 14.01.2019 року.

Вказували, що 12.06.2017 року з листа Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №101-5533/02 позивачі дізналися, що за заявою ОСОБА_9 в інтересах її сина ОСОБА_1 , відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації видано наказ від 23.03.2017 року №56908 «Про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 » та видане свідоцтво про право власності на цю квартиру на ім`я ОСОБА_1 (серії НОМЕР_1 ).

Рішенням Дарницького районного суду м. Киева від 24.03.2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.08.2021 року у цивільній справі

№753/8090/18 скасовано наказ відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 23.03.2017 року №56908 «Про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 », визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 23.03.2017 року на ім?я ОСОБА_1 .

На бажання позивачів вселитися до спірної квартири вказують і матеріали судових проваджень, у яких відповідачі приймали участь, намагаючись захистити свої порушені житлові права, зокрема, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі №753/24005/18, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_12 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 -є. У цій справі відсутність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі не була визнана такою, що сталася без поважних підстав.

ОСОБА_2 під час кожного судового засідання, на яких вона була особисто присутня, заперечувала той факт, що не надає відповідачам (позивачам за зустрічним позовом) доступу до спірної квартири. При цьому, фактично вона доступ до квартири не надавала та складала акти обстеження та встановлення факту не проживання, достеменно знаючи, що відповідачі мають намір проживати у квартирі.

16.04.2021 року ОСОБА_4 приїжджав до квартири, але потрапити до неї не зміг. Він викликав наряд поліції з Дарницького управління поліції ГУНП у м.Києві. Під час приїзду поліції написав звернення про чинення перешкод у користуванні квартирою, яке було зареєстровано за №23764 від 16.04.2021 року. Наступного дня він зателефонував ОСОБА_2 та повідомив, що бажає потрапити до квартири, але вона категорично відмовилась допускати позивачів до квартири, що підтверджується аудіозаписом телефонної розмови, яку додано до відзиву. ОСОБА_2 фактично право проживання позивачів у спірній квартирі не визнається та порушується шляхом вчинення їм перешкод у вселенні та користуванні квартирою. Представник ОСОБА_4 - адвокат Вітер В.М. звернувся із заявою до Дарницького управління поліції ГУ НП в м.Києві стосовно результату розгляду звернення ОСОБА_4 за №23764 від 16.04.2021 року про чинення перешкод у користуванні квартирою. У відповідь на заяву отримав довідку за матеріалами перевірки від 05.05.2021 року, у якій зазначається, що в даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Оскільки законний представник неповнолітнього позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 чинить їм перешкоди у вселенні та користуванні квартирою, просили суд:

- вселити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_4 ;

- встановити наступний порядок користування квартирою: виділити в спільне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кімнату площею 18,1 кв.м. (позначена на плані квартири цифрою 2), виділити в користування ОСОБА_3 кімнату площею 11,3 кв.м. (на плані квартири цифрою 4); виділити в користування ОСОБА_4 кімнату площею 11,9 кв.м. (на плані квартири цифрою 3); залишити в спільному користуванні наймачів кухню площею 8.6 кв.м, вбиральню - площею 1.0 кв.м, ванну кімнату площею 2.6, кв.м, коридори площею 11.7; 4.6 кв.м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічну позовну заяву задоволено.

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_4 .

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, яким було задоволено зустрічний позов та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позов про визнання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_4 .

Скарга обґрунтована тим, що судом при розгляді зустрічного позову допущено порушення ч.2 ст 51 ЦПК України, ч.3 ст.51 ЦПК України, 2 ст.45 ЦПК України, ст.193 ЦПК України, ч.1 ст.256 ЦК України, ст.265 ЦПК України.

Зокрема зустрічний позов, в порушення вимог ч.2 ч.3 ст.51 ЦПК України подано до неналежного відповідача ОСОБА_2 , яка не є ні позивачем, ні власником квартири.

Зустрічний позов подано з порушенням терміну, оскільки зустрічний позов, згідно ч.1 ст. 193 ЦПК України подається у строк для подання відзиву.

Вважає позов безпідставний, та таким, що немає правових підстав для його задоволення, оскільки позивачі не є членами сім`ї власника квартири. В квартирі відсутні не тимчасово, а від 2000 року.

Докази вимоги, які чомусь були нібито направлені позивачу в 2019 році, виходять за межі основного позову, оскільки людина втрачає право на проживання у випадку відсутності протягом 6 місяців, а останні 6 місяців перед поданням зустрічного позову відповідачі і не проживали і не звертались за захистом свого порушеного права.

Крім того, на вимогах немає дат, а також немає доказів вручення вимог.

Висновки суду по справі протирічать наведеним судом фактичним обставинам справи та ним же встановленим обставинам. У задоволенні первісного позову суд відмовив безпідставно, а саме, у рішенні, як вказано судом, обставина щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі у період від 17.07.2020 року до дня звернення з позовом до суду (18.08.2021 року) сторонами не оспорюється.

Вказує, що судом встановлено, що більше року відповідачі не проживали в квартирі і не намагались вселитись, а до суду відповідачі звернулись лише із зустрічним позовом, у відповідь на позов про визнання їх такими, що втратили право на проживання, а не тому що їм не було де жити.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що законний представник позивача не довела, що відповідачі не проживали у квартирі АДРЕСА_4 , від 17.07.2020 року і до дня звернення з позовом до суду (18.08.2021) без поважних причин, у зв`язку з чим відповідачі на підставі ч.1 ст.71, ст.72 ЖК України не можуть бути визнані такими, що втратили право користування нею, тому позовні вимоги, заявлені ОСОБА_2 як законним представником неповнолітнього ОСОБА_1 , не підлягали до задоволення, а зустрічний позов, який був підтриманий в частину вимоги про вселення, підлягав до задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що згідно з актами обстеження та встановлення факту не проживання від 17.07.2020 року, 29.09.2020 року, 03.11.2020 року, 09.12.2020 року, 05.01.2021 року, 19.01.2021 року, 18.02.2021 року, 16.03.2021 року, 25.03.2021 року, 06.04.2021 року, 14.04.2021 року, 11.05.2021 року, 27.05.2021 року, 29.06.2021 року, 19.07.2021 року, 04.08.2021 року(а.с.5-20, а.с.111 т.1) квартира за адресою: АДРЕСА_2 -є квартира АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 , знаходиться на 7 поверсі 9-ти поверхового будинку, на момент проведення обстежень в квартирі знаходилися ОСОБА_2 , її малолітній син ОСОБА_1 . При оглядах квартири встановлено, що в квартирі відсутні особисті речі, одяг чи взуття відповідачів, а знаходились лише жіночі та дитячі речі. Долучені за клопотанням представника позивача адвоката Аністратенка О.І. акти обстеження та встановлення факту не проживання відповідачів у спірній квартирі за період після дати подання позову до суду, не відповідають критерію належності доказів до предмета даної справи (не стосуються спірного періоду), тому суд вірно їх відхилив.

Зазначена обставина щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі у період від 17.07.2020 року до дня звернення з позовом до суду (18.08.2021 року) сторонами не оспорюється.

ОСОБА_2 є законним представником неповнолітнього ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 16.12.2006 року, мати - ОСОБА_9 , батько - ОСОБА_10 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 17.12.2020 року) (а.с.21, 22 т.1).

За ордером №8193 серії А на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_4 -є, виданим на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26.09.1998 року №945 ОСОБА_7 (дідові відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) ОСОБА_7 вселився до цієї квартири для проживання родиною з 4-х осіб а саме, окрім нього, як члени сім`ї наймача у цю квартиру вселилися: ОСОБА_8 (баба відповідачів), ОСОБА_9 (батько відповідачів), ОСОБА_10 (дядько відповідачів).

Зазначена обставина сторонами не оспорюється.

ОСОБА_3 разом зі своїм братом-близнюком ОСОБА_4 були зареєстровані у цій квартирі від 12.07.1994 року у зв`язку з проживанням там їхнього батька ОСОБА_9 , що встановлено судовими рішеннями у справі №753/8090/18 (а.с.61, т.1).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у цій квартирі 06.02.2007 року у зв`язку з проживанням там його батька ОСОБА_10 (витяг з Реєстру територіальної громади станом на 17.12.2021 року, а.с.127, т.1).

Отже, як неповнолітній позивач ОСОБА_1 , так і відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (які на час їх реєстрації у спірній квартирі теж були неповнолітніми), вселилися до спірної квартири за життя свого діда ОСОБА_7 , який був наймачем спірної квартири, зі згоди наймача як члени його сім`ї (06.02.2007 року та 12.07.1994 року відповідно).

Наймач квартири - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , члени сім`ї наймача: ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Із-за того, що батько відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) ОСОБА_9 , та брат батька ОСОБА_10 за їх життя знаходились у стані тривалого конфлікту, в який було втягнуто всіх членів родини, відповідачі не проживали у квартирі АДРЕСА_4 у період від січня 2013 року, оскільки вибули з квартири разом зі своєю матір`ю у неповнолітньому віці.

Після смерті ОСОБА_10 (їх дядька) відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) дізналися, що відповідно до заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07.10.2014 року у справі №753/10229/14-ц їх було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою

АДРЕСА_4 . У зв?язку із прийняттям цього заочного рішення їх було знято з реєстрації за адресою цієї квартири. Ухвалою Дарницького районного суду

м.Києва від 22.01.2018 заочне рішення Дарницького районного суду від 07.10.2014 року у справі №753/10229/14-ц було скасоване, а цивільне провадження - закрито ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2018 року у зв?язку зі смертю ОСОБА_10 .

Згідно інформації, яка міститься у витязі з реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відновили реєстрацію місця проживання у спірній квартирі від 14.01.2019 року (а.с.127, т.1).

На підтвердження того, що вона не перешкоджала вселенню відповідачів у спірну квартиру ОСОБА_2 надала лист від 02.02.2022 року, підписаний директором КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва, згідно з яким її повідомлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із заявами щодо вчинення їм перешкод в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 не зверталися від травня 2015 року до 02.02.2021 року.

Проте, суд першої інстанції вірно відхилив цей доказ, як недостовірний, тому що його спростовують такі докази:

- досліджені судом судові рішення у справі №753/24005/18, у яких встановлено наявність поважних причин не проживання відповідачів у спірній квартирі. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі №753/24005/18, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_12 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 -є. У цій справі відсутність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі не була визнана такою, що сталася без поважних підстав.

Рішенням Дарницького районного суду м. Киева від 24.03.2021 року у цивільній справі №753/8090/18 за позовом ОСОБА_3 до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, яке залишене без змін постановою Киівського апеляційного суду від 12.08.2021 року, позов задоволено. Скасовано наказ відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м.Києві державної адміністрації від 23.03.2017 року №56908 «Про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 »; визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 23.03.2017 року на ім?я ОСОБА_1 . Постановою Верховного Суду від 18.05.2022 року у цій справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано та відмовлено у позові у зв`язку з тим, що відповідач не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення спору з неналежним складом учасників, тобто, саме у зв`язку з тим, що співвідповідачем у цій справі має бути ОСОБА_13 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 . У справі №753/8090/18 суди встановили, що 24.02.2017 року третя особа у справі ОСОБА_13 , діючи в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_1 , звернулась до Голови Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про надання у приватну власність її малолітньому сину ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 , додавши до неї довідку про склад сім`ї, згідно з якою у квартирі зареєстрований лише малолітній ОСОБА_1 . Після цього Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було видано наказ від 23.03.2017 року №56908 про передачу ОСОБА_1 у приватну власність цієї квартири. На підставі цього наказу ОСОБА_1 видане свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 .

Станом на 01.10.2021 року квартира була неприватизованою, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного Реєстру прав власності на нерухоме майно

№277779683 від 01.10.2021 року та Витягом з Державного Реєстру прав власності на нерухоме майно №277674780 від 01.10.2021 року, згідно з яким на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/1832/18 від 24.03.2021 року право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру від 27.09.2021 року припинено.

Станом на час ухвалення рішення у справі згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформовано 10.08.2022 року, квартира трикімнатна, об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64450424 від 10.08.2022 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер; б/н, виданого 23.03.2017 року, видавник: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація (свідоцтво видано згідно з наказом від 23.03.2017 року №56908) належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Згідно з положеннями ч.1 ст.71, ст.72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки без поважних причин, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному окремому випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.4, 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Норма ч.2 ст.405 ЦК України, за якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом, у справі, що розглядається, не є застосовною, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися у спірну квартиру 12.07.1994 року за життя свого діда ОСОБА_7 , який був наймачем спірної квартири, зі згоди наймача як члени його сім`ї (їх реєстрацію поновлено з 14.01.2019 року), а не як члени сім`ї ОСОБА_1 .

За приписами ст.12 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст.13 ЦПК України, згідно з якою цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тягар доведення поважності причин відсутності у спірній квартирі відповідачів лежить на стороні відповідачів, оскільки саме вони наполягають на їх наявності.

На підтвердження повідомлених відповідачами обставин, що вони у неповнолітньому віці виселилася зі спірної квартири не добровільно, а через тривалий конфлікт у їх родині змушені були це зробити, а законний представник неповнолітнього позивача перешкоджає їм проживати у цій квартирі, зокрема й у період від 17.07.2020 року до дня звернення з позовом до суду (18.08.2021 року), а саме - не дає ключі від вхідних дверей квартири, не пускає їх до квартири, вони надали наступні докази, які суд вірно оцінив як належні, допустимі і достовірні, а саме:

- вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою, яку ОСОБА_3 надіслав цінним листом з описом вкладення 03.05.2019 року, згідно з якою він просив ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доступ до квартири, шляхом надання останнім ключів від вхідних дверей та від поштової скриньки. Просив не чинити перешкоди в користуванні квартирою для них як осіб, які мають право в ній проживати, та надати ключі від вхідних дверей для задання можливості виготовити їх дублікати та в подальшому проживати в квартирі на законних підставах. Зазначив, що домовитись про передачу ключів від вхідних дверей вона може за телефоном: НОМЕР_4 . Та попередив, що у випадку продовження чинення перешкод у користуванні квартирою він буде змушений звернутися до правоохоронних органів та суду для відновлення його порушених прав;

- вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою, яку ОСОБА_4 надіслав цінним листом з описом вкладення 03.05.2019 року ОСОБА_2 , згідно з якою він просив її надати ОСОБА_14 та ОСОБА_4 , доступ до квартири шляхом надання останнім ключів від квартири. Просив не чинити перешкоди в користуванні квартирою для них, як осіб, які мають право в ній проживати;

- довідкою «Про результати розгляду звернення ОСОБА_4 » ДОП Дарницького УПІ ГУНП у м. Києві повідомив заявника, про те, що з його звернення стосовно того, що за адресою: АДРЕСА_1 проживають невідомі особи, заявниця стверджує, що квартира належить їй, зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення і інші події Дарницького УПІ ГУНП у м. Києві за №23764 від 16.04.2021 року та розглянуто як звернення. Повідомлено, що ознаки кримінального правопорушення відсутні, однак вбачаються ознаки цивільних правовідносин, роз`яснено право звернутися до суду.

Щодо доводів представника позивача (за первісним позовом) - адвоката Аністратенка О.І. про те, що не можна брати ці вимоги до уваги як докази чинення перешкод у користуванні квартирою, оскільки ОСОБА_2 їх не отримувала, окрім того, на них відсутня дата, тому невідомо, чи саме ці вимоги направляли ОСОБА_2 відповідачі, то суд вірно відхилив їх, як необґрунтовані, оскільки кожен з відповідачів направив зазначені вимоги за адресою місця проживання ОСОБА_2 цінним листом з описом вкладення 03.05.2019 року, отримання листів за своїм місцем проживання - це право ОСОБА_2 , яке вона реалізує на власний розсуд, а на спростування направлення їй саме цих вимог інших документів, які вона могла отримати у зазначених поштових відправленнях, ОСОБА_2 суду не надала.

Доводи адвоката Аністратенка О.І. (викладені у письмовому виступі в дебатах) щодо того, що зазначені вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про вселення, які направлені ОСОБА_2 у 2019 році, «…виходять за межі основного позову, людина втрачає право на проживання у випадку відсутності протягом 6 місяців. А останні шість місяців перед поданням зустрічного позову відповідачі не проживали і не звертались за захистом свого порушеного права» не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому суд їх вірно відхилив і зазначив, що ці вимоги направлено ОСОБА_2 у межах трирічного строку позовної давності, встановленого для пред`явлення таких позовних вимог, що заявлені у зустрічному позові.

Суд вірно вважав, що вимоги як первісного позову - про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, так і зустрічного позову - про вселення, у цій справі виникли зі спору між сторонами щодо питання реалізації відповідачами своїх житлових прав, а саме, права на проживання у спірній квартирі.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що законний представник позивача не довела, що відповідачі не проживали у квартирі

АДРЕСА_4 від 17.07.2020 року до дня звернення з позовом до суду (18.08.2021 року) без поважних причин, у зв`язку з чим відповідачі на підставі ч.1 ст.71, ст.72 ЖК України не можуть бути визнані такими, що втратили право користування нею, тому позовні вимоги, заявлені ОСОБА_2 , як законним представником неповнолітнього ОСОБА_1 , не підлягали до задоволення.

Разом з тим, позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 довели, що у період від 22.01.2018 року (коли вони дізналися про порушення свого права на проживання у спірній квартирі) до дня звернення ОСОБА_2 , як законним представником неповнолітнього ОСОБА_1 , з позовом до суду (18.08.2021 року), вони намагалися вселитися у квартиру за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проживання у цій квартирі. Проте, ОСОБА_2 перешкоджала їхньому вселенню. Тому вимоги зустрічного позову підлягали до задоволення.

Щодо твердження представника позивача (за первісним позовом) - адвоката Аністратенка О.І. про прийняття зустрічного позову з порушенням процесуального строку, встановленого ухвалою суду про відкриття провадження у справі, оскільки його подано без клопотання про продовження цього строку, то суд вірно вважав його помилковим, та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи. Ці доводи адвоката Аністратенка О.І. вивчено в судовому засіданні 05.11.2021 року, в якому встановлено, що конверти з вкладенням «судова повістка на 05.11.2021 року, копія хвали суду про відкриття провадження у справі та копія позову з додатками», які судом направлені відповідачам, повернулися до суду 03.11.2021 року з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», натомість ці документи вручено представнику відповідачів 05.11.2021 року, про що у справі є розписка, тому суд мотивованою ухвалою, занесеною до протоколу цього засідання, відхилив зазначені доводи адвоката, оскільки зустрічний позов подано без порушення процесуального строку, встановленого в ухвалі суду (а.с.36, 37, 43-44, 45, т.1).

Стосовно доводів адвоката Аністратенка О.І. про необхідність відмовити у задоволенні зустрічного позову з огляду на те, що позов пред`явлено до ОСОБА_2 , а не до її неповнолітнього сина - ОСОБА_1 , який є власником квартири, то суд вірно зауважив, що ОСОБА_2 діє у цій справі як за первісним, так і за зустрічним позовом саме як законний представник свого неповнолітнього сина - ОСОБА_1 . Ухвалою від 07.02.2022 року суд, з огляду на те, що зустрічна позовна заява подана до ОСОБА_2 , як до законного представника неповнолітньої особи, з метою захисту прав неповнолітнього відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (а.с.134-135, т.1).

Щодо заяви представника позивача (за первісним позовом) - адвоката Аністратенка О.І. про застосування наслідків спливу строку позовної давності для подання зустрічного позову, який, як він зазначає, почав спливати 22.01.2018 року і закінчився 22.01.2021 року, то суд вірно послався на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Проте, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року (далі Закон 540-ІХ) розділ ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України установлено від 12 березня до 3 квітня 2020 карантин. Станом на час розгляду справи судом карантин на усій території України згідно наступними постановами КМУ продовжено.

Зустрічний позов у справі, що розглядається, подано до суду 05.11.2021 року.

Суд першої інстанції вірно погодився з твердженням адвоката Аністратенка О.І. про те, що позивачі за зустрічним позовом дізналися про порушення відповідачкою за зустрічним позовом свого права на проживання у квартирі за місцем їх реєстрації 22.01.2018року, коли ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 було скасоване заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2014 у справі №753/10229/14-ц про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Так як позивачі за зустрічним позовом не є власниками спірного житла, цей позов не є негаторним (позовом неволодіючого власника до володіючого невласника житла про усунення порушень його права), тому до вимог про вселення позивачів за зустрічним позовом у спірну квартиру застосовується загальний строк позовної давності у 3 роки.

Згідно з ч.1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу, згідно з якими, зокрема:

- перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок;

- строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, перебіг строку позовної давності у справі за зустрічним позовом у справі, що розглядається, розпочався 23.01.2018 року, і за загальним правилом мав би сплинути 23.01.2021 року.

Проте, враховуючи, що від 29.03.2020 року за постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України вже було встановлено карантин, який станом на час розгляду справи судом продовжено, а відповідно до Закону 540-ІХ під час дії карантину строки звернення до суду, продовжуються на строк дії такого карантину, строк позовної давності за вимогами позивачів за зустрічним позовом у цій справі є таким, що продовжений відповідно до закону, тому суд не вправі застосувати наслідки спливу строку позовної давності до цих вимог.

Також, судом вірно враховано висновок Верховного Суду щодо застосування норм Закону від 30.03.2020 року №540-IX, яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.12, і яким строки позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину (оголошеного Постановою КМУ від 11.03.2020 року №211 від 12.03.2020 року на всій території України, строк якого неодноразово продовжувався).

Тому зазначені доводи адвоката Аністратенка О.І. суд вірно вважав необґрунтованими.

За ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Тому, зважаючи на заяву адвоката Аністратенка О.І. виключити з числа доказів доданий до справи на підтвердження факту перешкоджання ОСОБА_2 відповідачам вселитися і проживати у спірному житлі диск зі звукозаписом телефонної розмови, і розглядати справу на підставі інших доказів, та заслухавши пояснення ОСОБА_2 , яка повідомила, що не давала дозволу записувати розмову, і не пам`ятає, чи була така розмова, тому суд також вірно не взяв до уваги як доказ диск, долучений до зустрічного позову, з огляду на те, що цей доказ є недопустимим, оскільки його отримано з порушенням порядку, а саме - з порушенням таємниці телефонних розмов (зроблено без згоди особи, голос якої на ньому записано).

Проте, оцінивши інші докази у справі кожен окремо, та усі сукупно, суд вважав їх достатніми для висновку про те, що законний представник неповнолітнього позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 упродовж періоду, який вона зазначала, як період непроживання відповідачами у спірному житлі без поважних причин, здійснювала їм перешкоди у вселенні та користуванні квартирою.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: