Справа № 953/238/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2024 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Демченко С. В.,
секретар судового засідання Кошова О. В.,
учасники справи:
відповідач Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна,
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 лютого 2013 року вона придбала у ОСОБА_3 , квартиру що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (після перейменування АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу. 01 лютого 2013 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені дані про придбання вказаної квартири. Зауважила на тому, що станом на день звернення до суду з відповідною позовною заявою вона вільно володіє зазначеною вище квартирою, сплачує необхідні платежі, при цьому всі особисті рахунки були перереєстровані з колишнього власника на неї (нового власника квартири). Таким чином з 01 лютого 2013 року та до теперішнього часу вона є єдиним власником вказаної вище квартири. Зазначила, що у вересні 2023 року їй стало відомо про те, що 22 лютого 2013 року на вказану вище квартиру був накладений арешт на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: № 36730491, виданий 22 лютого 2013 року, видавник: Київський ВДВС ХМУЮ. Відповідно до інформації, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, особа, майно/права якої обтяжуються накладенням арешту на квартиру позивачки є ОСОБА_2 . Зауважує на тому, що їй невідомо, хто такий ОСОБА_2 та яким чином він пов`язаний з належним їй майном. Вказала, що вона зверталася до державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту на належну їй на праві власності квартиру, однак у задоволенні вказаної заяви їй було відмолено. У відповіді в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вказано, що боржник, стосовно якого проводились дії у виконавчому провадженні № 36730491, є ОСОБА_2 , та у реєстраційній картці сторони виконавчого провадження зазначена адреса: АДРЕСА_1 . При цьому жодних офіційних документів, витягів із Реєстрів про належність ОСОБА_2 спірної квартири, крім запису у реєстраційній картці виконавчого провадження, у виконавця на момент прийняття рішення про арешт майна не було. На переконання позивачки, державний виконавець не мав права накладати арешт на майно, яке не належить боржнику. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.
09 лютого 2024 року на адресу суду від старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Конюхової В. А. надійшли пояснення на позовну заяву, в яких вказано про те, що на примусовому виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 36730491 з примусового виконання виконавчого листа № 2-457/07/06, виданого 17 вересня 2007 року Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 1401, 01 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30 грн, витрат по сплаті судового збору у сумі 51 грн, а всього 1482, 01 грн. За результатами перевірки АСВП пошук ВД/ВП (спецрозділ), пошук ВД/ВП (Архів), пошук ВД/ВП встановлено, що виконавче провадження, де боржником є ОСОБА_2 , перебуває у ВД/ВП (Архів). 22 лютого 2013 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та направлена сторонам для виконання та до відома. 22 лютого 2013 року з метою забезпечення виконання наказу та усунення можливості відчуження будь-якого майна боржника, на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника ВП № 36730491. На підставі постанови про арешт майна накладено арешт на майно за адресою: АДРЕСА_1 . У результаті вжитих державним виконавцем заходів, майна, належного боржнику, не виявлено, у зв`язку з чим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.
Позивач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Представник відповідача Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, у поясненнях на позовну заяву від 09 лютого 2024 року старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Конюхова В. А. просила розглядати справу за відсутності представника відповідача.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Суд встановив, що 01 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 (продавець) передав у власність, а ОСОБА_1 (покупець) прийняла у власність та сплатила обговорену грошову суму за квартиру АДРЕСА_3 .
Вказаний договір посвідчений 01 лютого 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. за реєстровим № 62.
Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 244345 від 01 лютого 2013 року, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 62, виданий: 01.02.2013, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова М. В. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 205496 від 01 лютого 2013 року. Аналогічні відомості містяться і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 345449886 від 06 вересня 2023 року.
Окрім того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 345449886 від 06 вересня 2023 року, в розділі актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень вбачається, що 12 квітня 2013 року державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Якубович В. Ю. внесені відомості до Реєстру про обтяження, а саме арешт нерухомого майна, на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 36730491, виданий 22.02.2013, видавник: Київський ВДВС ХМУЮ.
Як вбачається з матеріалів справи позивачка зверталася до Київського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявами про зняття арешту майна з належної їй на праві власності квартири, їй надана відповідь про те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
З долученого до матеріалів справи листа в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дилбарян А. від 01 листопада 2023 року слідує, що на виконанні Київського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 36730491, боржником у якому є ОСОБА_2 , який в реєстраційній картці сторони виконавчого провадження зазначений за адресою: АДРЕСА_1 .
Окрім того, як слідує зі змісту вказаного листа, під час здійснення зазначеного виконавчого провадження, з метою його фактичного виконання, державним виконавцем 22 березня 2013 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження на все майно боржника у межах суми стягнення, відомості про яку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 28 березня 2017 року виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Акцентовано увагу на тому, що завершення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не має наслідком зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення.
З наданих стороною відповідача доказів вбачається, що 22 лютого 2013 року постановою державного виконавця Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Шевченко Н. М. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 1482,01 грн.
Окрім того, постановою державного виконавця Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Шевченко Н. М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 лютого 2013 року встановлена заборона здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.
Частиною 1 статті 4 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, такий захист здійснюється у спосіб, передбачений частиною 2 статті 16 ЦК України.
Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.
Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником цього майна, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або інший законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначено ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".
Частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
За приписами ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.
При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
З матеріалів справи вбачається, що перевіркою відомостей автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що постановою від 22 лютого 2013 року державним виконавцем Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Шевченко Н. М. було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження. Однак, в результаті вжитих заходів державним виконавцем, майна належного боржнику не виявлено, у зв`язку з чим 28 березня 2017 року виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Суд враховує, що станом на день розгляду справи квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (після перейменування АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 62, виданий: 01.02.2013, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова М. В.
При цьому арешт на вищевказане майно накладено 22 лютого 2013 року, тобто вже після придбання ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна.
Жодних доказів того, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом 22 лютого 2013 року на час винесення державним виконавцем Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Шевченко Н. М. постанови про накладення арешту на все майно ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому проваджені, належала саме ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.
Зважаючи на наведені обставини, суд встановив, що наявність запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є перешкодою для реалізації прав позивачки, як власника майна, тому такі права підлягають захисту, оскільки наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту за відсутності правових підстав для його накладення є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, на що також вказує Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11.
Крім того, Верховний Суд зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
З огляду викладені обставини, оскільки арешт накладений на майно позивача у виконавчому провадженні, де боржником є зовсім інша особа, яка жодним чином не пов`язана з позивачем та її майном, при цьому постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження порушуються права позивача як власника нерухомого майна, а його права щодо володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд зазнають певних обмежень, тому позовні вимоги про зняття арешту з майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Позивачем не заявлено вимогу про відшкодування судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Відповідач - Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , місцезнаходження: м. Харків, вул. Студентська, буд. 5/4, 5 поверх.

Повний текст рішення складений та підписаний без проголошення 16 лютого 2024 року.

Суддя С. В. Демченко