провадження 2/201/688/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 жовтня 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що відповідач взяв в нього в борг кошти в сумі 270 000 доларів США, між ними укладено договір позики у простій письмовій формі, такий договір від 25 червня 2019 року було складено і відповідач отримав від позивача ці кошти з обов`язком повернути суму боргу до 31 грудня 2020 року після вимоги позивача. Договір поруки укладено не було. Вимога позивача про повернення боргу була в 2021 року, строк повернення грошових коштів в указаній сумі згідно договору та вимоги закінчився, але ці кошти відповідач не повернув.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси. Гроші в борг отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдані збитки. Позивач просив стягнути з відповідача вказаний борг, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, погодився з викладеними в позові обставинами і не заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Представник третьої особи АТ «Банк Кредит Дніпро» в судовому засіданні проти позовних вимог категорично заперечував, вказавши на те, що позика сторін є удаваною і створена для уникнення від сплати коштів за кредит, було вже декілька рішень судів стосовно відповідача і інш. осіб, зараз є зведене виконавче провадження, де проходить стягнення коштів і реалізація майна відповідача і з метою уникнення відповідальності (в тому числі фінансової) сторони уклали спірний договір, сам договір укладений з порушеннями: не вказано еквівалент коштів, не складена розписка про передачу коштів, не посвідчено нотаріально (через велику суму) та інш.. На підтвердження своєї позиції третя особа надала документи виконавчих проваджень і набравших законної сили рішень судів (загальних і господарських) та просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, з`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом з наданих позивачем документів та пояснень представника відповідача з`ясовано, що начебто за договором позики грошей від 25 червня 2019 року, оформленого в вигляді простого письмового договору між позивачем ОСОБА_1 , з одного боку, і відповідачем ОСОБА_2 , з другого боку, в цей день, 25 червня 2019 року, відповідач отримав в борг від позивача кошти в загальній сумі 270 000 доларів США на умовах зворотності, відплатності та строковості, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді договору, розписки про отримання коштів не складалося; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути 31 грудня 2020 року та за вимогою позивача. В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору позики між позивачем та відповідачем не було укладено договір поруки, відповідач сам взяв на себе зобов`язання відповідати по борговим зобов`язанням перед позивачем (у вказаних в договорі межах). Вказані кошти відповідачем та на вимогу позивача в повному обсязі в зазначений термін не повернуті.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення закону та умов укладеного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На вимогу позивача на протязі 2021-2022 років повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) передав у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані.

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні встановлено, що предметом розгляду по справі є стягнення боргу з ОСОБА_2 у розмірі 270 000 доларів США на підставі договору позики від 25 червня 2019 року. В якості доказів позивачем було додано до позову договір позики та, письмові пояснення щодо джерел походження коштів.

Згідно п. 2.1 Договору позики зазначено, що сума позики становить в еквіваленті. 270 000 доларів США 00 центів. Згідно п. 3.1 цього Договору, в день підписання цього договору позикодавець передав позичальнику суму позики еквівалентному 270 000 доларів США 00 центів в готівковій формі, а позичальник прийняв зазначену суму коштів. Підписання цього договору є фактом отримання грошових коштів позичальником від позикодавця у повному розмірі.

Однак, із позову не вбачається, еквівалентно якій грошовій одиниці міг отримати ОСОБА_2 грошові кошти та не надано курс валют станом на дату, можливої передачі грошових коштів останньому. Також, матеріали справи не містять доказів факту передачі грошових коштів, адже не зазначено дати отримання цих коштів та не встановлено за яких обставин могла б відбутись передача коштів.

Згідно ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що Договір позики укладається у письмовій

формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли__позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Однак в межах зазначеної справи відсутні докази виконання договору позики та чи дійсно цей договір було виконано, тобто, відсутні докази отримання ОСОБА_2 грошових коштів взагалі, не визначено грошову одиницю еквіваленту, про який зазначено в договорі позики.

Крім того, п. 5.2. Договору позики передбачено, що сума позики підлягає поверненню в готівковій або безготівковій формі.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, із п. 5.2 Договору позики та з інших його пунктів не можливо ідентифікувати, який механізм повернення грошових коштів мав би бути, бо якщо у безготівковій формі, то повинен був бути визначений рахунок для повернення коштів, у готівковій формі відповідна розписка, тощо. Також, із договору позики не можливо ідентифікувати в якій валюті позичальник мав би повернути грошові кошти.

Крім того, строк повернення позики у договорі було передбачено п. 4.1, а саме до 31 грудня 2020 року.

При цьому, позивач звернувся з позовом до суду майже зі спливом трьох років, а саме лише в жовтні 2023 році, після того, як АТ «Банк Кредит Дніпро» вже почав здійснювати реалізацію квартири ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 є адвокатом, а тому не міг не знати умови укладання договору позики та вимоги статей 1047-1049 ЦК України до договору позики.

Договір позики від 25 червня 2019 року, укладений між сторонами фактично може бути елементом намагання сторін вивести активи боржника ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання судових рішень, які набрали законної сили, що підтверджується наступним.

Так, в межах відкритого зведеного виконавчого провадження №71372584 з примусового виконання відносно ОСОБА_2 виконавчих документів: - Наказу по справі 904/1290/20, виданого 01 березня 2023 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» 17 218.67 доларів США заборгованості по 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту за період з 04 березня 2017 року по 26 лютого 2020 року (виконавче провадження №71371693); виконавче провадження відкрито 22 березня 2023 року по наказу по справі 904/1290/20, виданого 01 березня 2023 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судового збору 3220.57 грн. (виконавче провадження № 71371533); Виконавче провадження відкрито 22 березня 2023 року. - Наказу по справі 904/2344/20, виданого 10 лютого 2022 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №120514-КЛВ від 12 травня 2014 року по тілу кредиту в розмірі 181013.41 доларів США та 73232.78 грн. судового збору (виконавче провадження № 68780909); виконавче провадження відкрито 24 лютого 2022 року. - Виконавчого листа по справі № 201/8074/20, виданого 31 серпня 2023 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судового збору 4583 грн (виконавче провадження № 73167800). Виконавче провадження відкрито 27 жовтня 2023 року, які перебувають на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О., було зупинено реалізацію описаної та арештованої квартири боржника ОСОБА_2 , у зв`язку з чим неможливе виконання вищезазначених судових рішень, які набрали законної сили.

В подальшому, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2023 року по справі 201/13250/23 за позовом заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено будь-яким особам (державним реєстраторам на нерухоме майно, нотаріусам та іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів) будь-яким органам (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), державним виконавцям, приватним виконавцям, Державному підприємству «Сетам» (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6), здійснювати будь-які дії (в тому числі реєстраційні) щодо продажу, відчуження будь-яким іншим способом (в тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, застави, міни, реалізація, продаж на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах та інше, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, припинення будь-яких обтяжень, передачу в іпотеку тощо), будь-якого іншого обтяження, скасування записів, поновлення записів, звернення стягнення на вказане майно і дій по організації та здійсненню його вилучення та примусової реалізації і відчуження та відкриття розділів стосовно будь-якого нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 .

Ще 17 жовтня 2023 року приватним виконавцем Русецькою О.О. було здійснено опис та арешт квартири ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , про що було винесено постанову. Тобто, опис квартири було здійснено ще до відкриття провадження у справі та до постановлення ухвали про забезпечення позову.

10 листопада 2023 року зазначена квартира була виставлена ДП «СЕТАМ» на електронні торги за номером лоту № 540142 та призначено торги на 13 грудня 2023 року. Отже, зазначена ухвала в межах цієї справи заблокувала виконання вищезазначених судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з чим стягувач АТ «Банк Кредит__Дніпро» не може задовольнити свої вимоги за судовими рішеннями. Наявність вказаної ухвали не дає можливість реалізувати квартиру боржника ОСОБА_2 на торгах, в межах зведеного виконавчого провадження, яке було відкрито задовго до постановлення ухвали про забезпечення позову.

Щодо наявності в діях сторін по справі зловживання та вчинення дій на шкоду іншого кредитора АТ «Банк Кредит Дніпро». - В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 201/8074/20 за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, вчиненого у формі договору дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10.08.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року по справі № 201/8074/20 позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено в повному обсязі, а саме визнано договір дарування (серія та номер: 2613) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10 серпня 2020 рооку між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г, недійсним з моменту його укладення. Припинено право власності за ОСОБА_4 , на квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер №53542148, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. від 10 серпня 2020 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності/довірчої власності номер 37700350 за ОСОБА_4 , на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відновлено становище, яке існувало до порушення, а саме: відновлено державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , для чого вчинити реєстраційну дію шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке існувало до 10 серпня 2020 року. Стягнуто з відповідачів на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» сплачений судовий збір по 4583 грн. 00 коп. з кожного.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року по справі №201/8074/20 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року в частині задоволених позовних вимог щодо відновлення становища, яке існувало до порушення скасовано та в задоволенні позову в цій частині відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. При цьому фраудаторність укладеного правочину на шкоду кредитору АТ «Банк Кредит Дніпро» підтверджується встановленими обставинами у вказаній постанові, яка є чинною. Зокрема: «Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , який здійснив відчуження квартири на підставі договору дарування на користь своєї дочки після пред`явлення до нього позову Банку про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора, і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника». Також у цій постанові зазначено, що: «Встановивши, що оспорюваний договір дарування, укладений між ОСОБА_2 (батьком) та ОСОБА_4 (дочкою), спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення кредитних коштів із ОСОБА_2 , суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання цього договору недійсним. У зв`язку з цим, заявлена позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру також підлягає задоволенню».

Отже, сторони по справі № 201/13250/23 ОСОБА_1 є пов`язаними особами та заінтересовані у виведені квартири без її реалізації на електронних торгах в межах відкритого виконавчого провадження. Тим паче, боржник ОСОБА_2 вже здійснював спробу шляхом укладення фраудаторного правочину уникнути реалізації квартири з метою виконання судових рішень. Тому позов, на думку банку, ОСОБА_1 носить штучний характер, направлений на блокування виконання судових рішень, які набрали законної сили, з метою уникнення від задоволення вимог стягувача АТ «Банк Кредит Дніпро».

Крім того, особа ОСОБА_1 , який є позивачем по зазначеній справі, є стороною (фігурує) в межах справи про неплатоспроможність ОСОБА_3 (справа 904/5059/23), яка перебуває у провадженні Господарського суду Дніпропетровської області. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 є солідарними відповідачами перед АТ «Банк Кредит Дніпро» за рішенням судів, які набрали законної сили: - по справі 904/2344/20 про стягнення заборгованості за кредитним договором №120514-КЛВ від 12 травня 2014 року по тілу кредиту в розмірі 181013.41 доларів США та 73232.78 грн. судового збору; - по справі 904/1290/20 про стягнення 17 218.67 доларів США заборгованості по 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту за період з 04 березня 2017 року по 26 лютого 2020 року. В межах справи про неплатоспроможність ОСОБА_3 ОСОБА_1 є особою, яка заявила кредиторські вимоги по справі 904/5059/23. Згідно пропозиції щодо реструктуризації боргів, поданого представником ОСОБА_3 до суду, загальна сума заборгованості перед ОСОБА_1 становить 300 000 доларів США; підстава виникнення зобов`язання: договір позики від 01 березня 2017 року.

Також ОСОБА_1 є адвокатом, що підтверджується інформацією із офіційного сайту https://erau.unba.org.ua/profile/41658. Отже, фактично подача позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 є фактично зловживанням сторонами своїми процесуальними правами та направлення на виведення активів боржника ОСОБА_2 в межах відкритого виконавчого провадження з метою не виконання рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (терміні його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Дані правовідносини є за своєю правовою природою є зобов`язальними правовідносинами та регламентовані главою 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З урахуванням зазначеного, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник (відповідач) видає кредитору (позивачу) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора (позивача) певної грошової суми або речей та зобов`язання їх повернути у визначений строк.

Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, але як еквівалент в договорі позики сторін не вказана.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною/сторонами.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як чого укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

3азначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та станові від 18 січня 2017року у справі № 6-2789цс16.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження 7 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як самого укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що між сторонами не виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі (але не тільки), наданими сторонами і третьою особою доказами, тому наявні підстави для відмови в задоволення позовних вимог про стягнення боргу.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторін стосовно наполягання на позовних вимогах та їх визнання, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Таким чином, суд доходить висновку, що договір позики між сторонами, відповідно до положень ст. 204 ЦК України, не є правомірним, хоча його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором.

Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача інших осіб. Однак, доказiв сторонами до суду не надано.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України).

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції третьої особи сторони суду не надали, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 192, 202, 204, 207, 215, 218, 510, 525, 526, 527, 530, 533, 545, 611, 625, 627, 629, 1046, 1047, 1049, 1052 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» про стягнення суми боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 20 березня 2024 року.

Суддя -