465/1613/24
2/465/1939/24
Ухвала

Іменем України

05.03.2024 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Заплотинської Олени Борисівни про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася у Франківський районний суд м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Зокрема, просить визнати недійсним заповіт від 05 жовтня 2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською Оленою Борисівною та зареєстрований в реєстрі за №645.

Одночасно з пред"явленням позову позивачкою подано заяву про забезпечення позову, в якій вона просить накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,3 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., реєстраційний номер майна 15021926, номер запису 41748 в книзі 34.

Дослідивши матеріали позовної заяви та матеріали заяви про забезпечення позову з додатками та доказами, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З позовної заяви вбачається, що така подана позивачкою до Франківського районного суду м. Львова в порядку ч.1 ст.27 ЦПК України, відповідно до якої позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до копії оскаржуваного заповіту, заповідач ОСОБА_3 проживав за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна №356065331 від 27.11.2023р., квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Відповідно до копії повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 21 листопада 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім цього, до заяви про забезпечення позову долучено копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04 вересня 2023 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4 (яка є власницею квартири АДРЕСА_2 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, суд зауважує, що у заяві про забезпечення позову позивачка зазначає, що у перелік спадкового майна входить, зокрема, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 24,3 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., реєстраційний номер майна 15021926, номер запису 41748 в книзі 34.

Зважаючи на вищеперелічені досліджені судом фактичні обставини, суд вважає встановленим, що позивачкою помилково подано позов до Франківського районного суду м. Львова за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 на території Франківського району м. Львова за адресою: АДРЕСА_3 .

Статтею 30 ЦПК України визначено правила виключної підсудності.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у справі № 910/6644/18 від 09.09.2020 р. виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як прямо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном. Аналогічна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду у справі № 638/1988/17 від 10.04.2019 р.

Відповідно до визначеного ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» права на повноважний суд, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма кореспондується з положеннями ст. 6 Конвенції, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 Закону України ''Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини'', інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається ''належний суд'', тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Як роз`яснено в п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч.1 ст.114 ЦПК). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364,367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370,372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно з п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.2 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 роз`яснив, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, а також до позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів (правочинів) щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майном», а тому правило вищевказаних норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до п.п. 6 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця або, якщо це місце невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна; право наспадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261 - 1265 ЦК України.

Право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), тобто, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини, в даному випадку слід застосувати правила виключної підсудності, і відповідно до положень ст. 30 ЦПК України даний позов повинен розглядатись за місцем знаходження нерухомого майна.

При цьому, слід зазначити, що визначення підсудності у даній справі (про визнання заповіту недійсним) за ч.1 ст.27 ЦПК України, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, застосовується лише у разі подання позову про визнання заповіту недійсним, якщо до складу спадщини не входить нерухоме майно. Також суд зауважує, що з позиції самої позивачки, квартира АДРЕСА_2 , яка належить до території Галицького району м. Львова, входить до спадкового майна.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відтак, з огляду на викладене, враховуючи зміст ст. 187 ЦПК України, приймаючи до уваги, що провадження не відкрито, розгляд справи не розпочався, а справа належить до підсудності іншого суду, дану справу на підставі ст. 31 ЦПК України необхідно направити за місцезнаходженням нерухомого майна - квартири, до Галицького районного суду м. Львова, який знаходиться за адресою: 79018, м. Львів, вул. Чоловського, 2, тобто за підсудністю.

Приймаючи рішення про направлення справи за підсудністю, зважаю на положення ч.1 ст.378 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до ч.1 ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускається.

На підставі наведеного, керуючись статтями 30, 31, 187, 250 261, 354 ЦПК України,-

постановив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Заплотинської Олени Борисівни про визнання заповіту недійсним передати за підсудністю до Гадицького районного суду м. Львова, який знаходиться за адресою: 79018, м. Львів, вул. Чоловського, 2.

Роз`яснити позивачці, що передача справи, з підстав, зазначених вище в ухвалі, здійснюється не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження ухвали суду, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Копію ухвали надіслати позивачці.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду.

Суддя В. Кузь