ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» лютого 2024 року

м. Харків

справа № 638/7158/22

провадження № 22ц/818/283/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2

відповідачі Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, представниця відповідача Цуканова С. Г., Редько А.Є., представниця відповідача - Мозгова О. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2023 року в складі судді Єфіменко Н.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору цесії.

Позовна заява мотивована тим, що 15 квітня 2005 року між ним та Акціонерно-комерційним банком «ЗОЛОТІ ВОРОТА», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА», укладений договір № 330 про надання споживчого кредиту на суму 45 000,00 доларів США зі сплатою 18% річних за користування кредитом строком до 12 квітня 2007 року. З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором того ж дня 15 квітня 2005 року між сторонами укладений договір іпотеки №05-126, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1198.

Вказав, що 22 травня 2014 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір цесії (відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором), за яким ОСОБА_3 набув права вимоги до нього за кредитним договором у розмірі, зазначеному у пункті 2.2. договору, а також всі права вимоги первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, та став кредитором в зобов`язаннях за кредитним договором та іпотекодержателем за іпотечним договором в обсязі та на умовах, визначених договором. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 729.

Зазначив, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 31 липня 2014 року № 456 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01 серпня 2014 року прийнято рішення № 67 про введення з 04 серпня 2014 року тимчасової адміністрації. У подальшому на підставі постанови Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року № 781 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05 грудня 2014 року прийнято рішення № 142 «Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Вказав, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить вимогам закону, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа.

Просив визнати недійсним договір цесії (відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором) від 22 травня 2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. за реєстровим номером № 729.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у спірному договорі цесії наявні ознаки факторингу. Сума відступлених грошових вимог за договором станом на 22 травня 2014 року склала 237 859,01 грн, проте ОСОБА_3 донараховано йому суму кредиту, відсотків, пеню та інші витрати за кредитом станом на 04 лютого 2016 року в розмірі 1 992 908,33 грн. Плата за договором цесії у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою у договорі цесії свідчить про те, що фактично укладено договір факторингу. ОСОБА_3 не є спеціальним суб`єктом, що може надавати фінансові послуги, не отримував відповідні дозволи на нарахування процентів за кредитом. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить вимогам закону, оскільки для кредитних зобов`язань характерним є спеціальний суб`єкт банк або інша фінансова установа. Банк не був позбавлений банківської ліцензії на момент укладення договору цесії, отже не міг укладати його з фізичною особою. Суд не врахував позиції Великої Палати Верховного Суду, порушив норми Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наразі триває кримінальне провадження щодо шахрайських дій з кредитом, свідком за яким є ОСОБА_3

25 грудня 2023 року до суду апеляційної інстанції від Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вказав, що ліквідаційна процедура банку вважається завершеною з 08 серпня 2022 року. Позивачем не доведено підстав для визнання недійсним договору цесії. Крім того, позивач не є стороною договору цесії, а є боржником за кредитним договором, згода якого на відступлення права вимоги не вимагається. У кредитному договорі ОСОБА_1 вказав, що не заперечує проти відступлення права вимоги за договором іншій особі. Оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, та для його укладення покупець не повинен в обов`язковому порядку мати статус фінансової установи та відповідну ліцензію. Спірний договір не порушує права позивача. Сам по собі договір відступлення права вимоги не створює для позивача обов`язку сплатити борг у вказаному в ньому розмірі за наявності у нього обґрунтованих заперечень. Відсутність порушеного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

30 грудня 2023 року через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому фактично підтримані доводи апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Вважав, що спірний договір, виходячи як з змісту самого кредитного договору та тих фінансових операцій, які здійснювалися між Публічним акціонерним товариством «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_3 є договором факторингу, а не договором цесії. Щодо застосування позовної давності вважав, що відзив на позов, в якому викладено позицію щодо позовної давності по цій справі не є заявою відповідача про застосування строку позовної давності.

В свою чергу представниця ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та пояснила, що саме у відзиві на позов вона зазначила про можливість застосування позовної давності в цій справі, якщо суд дійде висновку, що позовні вимоги позивача є правомірними.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстав для визнання оспорюваного договору відступлення права вимоги недійсним немає, права позивача цим договором не порушуються.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком «ЗОЛОТІ ВОРОТА» (реорганізованим в Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА») укладений договір про надання споживчого кредиту № 330, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 45 000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 12 квітня 2007 року та сплачувати проценти за користування кредитом за ставкою 18% річних (а. с. 5-6).

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 15 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та банком укладений договір іпотеки № 05-126, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1198, за яким ОСОБА_1 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру трикімнатну загальною площею 72,8 кв м, житловою площею 45,30 кв м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-12).

13 травня 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про зміни № 21 до договору № 330 про надання споживчого кредиту від 15 квітня 2005 року, а також договір про зміни до договору іпотеки (а. с. 7-8, 13).

22 травня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» укладений договір цесії (відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором) (а. с. 14-16).

За умовами зазначеного договору новий кредитор ОСОБА_3 набув право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 330 та договором іпотеки № 05-126, укладеними 15 квітня 2005 року між первісним кредитором Публічним акціонерним товариством «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_1 .

Пунктом 2.2. договору передбачено, що сума вимог, що відступається за кредитним договором, станом на дату укладення договору становить: сума строкової заборгованості за кредитом 78 700,00 грн та 18 600,00 доларів США, що станом на 10:00 22 травня 2014 року складає 218 051,71 грн за офіційним курсом Національного банку України; сума простроченої заборгованості за відсотками 6 837,93 грн та 1 655,18 доларів США, що станом на 10:00 22 травня 2014 року складає 19 404,02 грн за офіційним курсом Національного банку України; сума строкової заборгованості за відсотками 145,54 грн та 34,40 доларів США, що станом на 10:00 22 травня 2014 року складає 403,28 грн за офіційним курсом Національного банку України.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що з моменту набрання чинності цим договором до нового кредитора переходять права первісного кредитора за кредитним договором на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а також ті права, які виникатимуть із кредитного договору в майбутньому, в тому числі право на повернення суми вимог, визначеної в пункті 2.2 договору, права на стягнення неустойки та/або інших санкцій, а також збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання та пов`язаних з примусовим виконанням зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 3.1 договору за відступлення в повному обсязі прав вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову суму (ціна договору) в розмірі 323 542,48 грн.

22 травня 2014 року ОСОБА_3 здійснив оплату за договором цесії у розмірі фактично наявної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 330, що підтверджується платіжним дорученням № 1 на суму 323 542,48 грн (а. с. 97).

22 травня 2014 року рекомендованим листом ОСОБА_1 повідомлено про відступлення права вимоги шляхом укладання договору цесії.

30 липня 2014 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 повідомлення про зміну реквізитів, яке отримано 01 серпня 2014 року.

Дані обставини встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2015 року у справі №638/15964/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2015 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/1785/16-ц від 03 березня 2017 року задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором в розмірі 1 992 908,33 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 556 689,78 грн, заборгованості за процентами - 70 176,99 грн, пені - 1 318 130,05 грн, інфляційних збитків - 47 911,51 грн, а також витрати зі сплати судового збору 6 890,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2017 року змінено та зменшено суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пені з 1 318 130,05 грн до 560 000,00 грн, та стягнуту суму заборгованості з 1 992 908,33 грн до 1 234 778,28 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

31 січня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. відкрито виконавче провадження № 55683791 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості у вказаному вище розмірі.

ОСОБА_1 неодноразово оскаржував договір відступлення права вимоги від 22 травня 2014 року.

Так, у вересні 2014 року ОСОБА_1 звертався до суду із позовом про визнання зазначеного вище договору цесії недійсним з тих підстав, що договір укладений із порушенням встановленого законодавством порядку розкриття банківської таємниці. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2015 року у справі № 638/15964/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину відмовлено.

У подальшому у квітні 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду із позовом, в якому просив визнати договір цесії від 22 травня 2014 року недійсним, оскільки він є нікчемним, суперечить Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/5934/19, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину відмовлено.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 вважав, що договір про відступлення права вимоги (цесія) за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить вимогам закону, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитором повинен бути банк або інша фінансова установа.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг та цесія.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації (пункт 62).

Оскільки від іншої частини правового висновку, викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), Велика Палата Верховного Суду не відступила, вона, ухваливши постанову від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, фактично визначилася, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами на користь фізичної особи є можливим лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19-ц (провадження № 14-181цс20) також зазначила, що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.

Окрім зазначеного, слід звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18 (провадження № 61-11179св22) зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.

У постанові від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) Велика Палата Верховного Суду вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Зазначені висновки також підтримано у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 523/70/17 (провадження № 61-8965св21), від 20 грудня 2023 року у справі № 759/2606/19-ц (провадження № 61-3817св23), від 20 грудня 2023 року у справі № 522/12667/19 (провадження № 61-1137св23).

У відповідності до частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є фізичною особою. Його неможливо віднести до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому він не може надавати фінансові послуги.

Також встановлено, що на час укладення між Публічним акціонерним товариством «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_3 договору відступлення права вимоги від 22 травня 2014 року банк ще не було позбавлено ліцензії на здійснення фінансових операцій та він не перебував у процедурі ліквідації.

Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» не міг відступити права вимоги на користь ОСОБА_3 , як фізичній особі.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про правомірність укладеного між банком та ОСОБА_3 договору відступлення права вимоги (цесії) та відсутність підстав його недійсності.

Висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права ОСОБА_1 як боржника за кредитним договором судова колегія також вважає помилковим, враховуючи інтерес боржника у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам.

Разом з тим не погоджується судова колегія з доводами ОСОБА_1 щодо не застосування строку позовної давності при його зверненні до суду, про що заявляла представниця відповідача ОСОБА_3 у відзиві на позов від 20 лютого 2023 року.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

У постанові від 14 березня 2018 року в справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) Верховний Суд виснував, що тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Відтак положення частини п`ятої статті 261 ЦК України, яким передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. А тому за пред`явленими позовними вимогами про недійсність правочину порушення не можна визнати триваючим для застосування позовної давності.

Схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 333/5693/16-ц (провадження № 61-2966 св 21), 28 вересня 2022 року у справі № 596/177/17 (провадження № 61-14395 св 20), 01 червня 2023 року у справі № 752/15831/16-ц (провадження № 61-2883 св 23).

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

ЄСПЛ також зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Як встановлено судом оспорюваний договір цесії укладено 22 травня 2014 року. Того ж дня рекомендованим листом ОСОБА_1 повідомлений про відступлення права вимоги шляхом укладання договору цесії. 30 липня 2014 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 повідомлення про зміну реквізитів, яке отримано 01 серпня 2014 року. У вересні 2014 року ОСОБА_1 вперше звернувся до суду із позовом про визнання договору відступлення права вимоги недійсним з інших підстав, ніж у даній справі. Ці обставини встановлені в ході розгляду справи № 638/15964/14.

Отже, ОСОБА_1 було достеменно відомо про укладення оспорюваного договору ще у 2014 році, зокрема, і про сторін цього правочину, однією з яких є фізична особа. У вересні 2014 року він звертався до суду з позовом про визнання цього договору недійсним. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2015 року, яке набрало законної сили 18 серпня 2015 року, йому відмовлено.

З урахуванням наведеного, звернувшись до суду із позовом у грудні 2022 року ОСОБА_1 пропустив трирічний строк для звернення до суду за захистом порушеного права, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки про порушення своїх прав та підстави для визнання правочину недійсним він дізнався лише після отримання висновку спеціаліста з обліку та звітності ОСОБА_4 від 18 березня 2019 року щодо операцій, відображених у банківських виписках за період з 01 січня 2014 року по 30 жовтня 2018 року, а також 22 квітня 2019 року подав інший позов з іншими підставами для визнання правочину недійсним. Однак, позивач не зазначив, які факти, встановлені вказаним висновком, не були йому відомі раніше, та не довів, що не знав та не міг довідатися про порушення своїх прав раніше. Посилання позивача на подання позову про визнання оспорюваного договору недійсним з інших підстав у 2019 році також не можуть бути взяті до уваги, оскільки позовна давність на час подання такого позову вже також спливла. Отже, поважних причин пропуску позовної давності ОСОБА_1 не наведено.

За таких обставин, судова колегія вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, про що заявляла представниця ОСОБА_3 в суді першої інстанції, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, тому в такому разі апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні щодо мотивів відмови.

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу та позов ОСОБА_1 по суті залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 лютого 2024 року.