справа № 2-2633/11
провадження №4-с/489/6/24
УХВАЛА

21 лютого 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Воробйова В.В.,

в присутності:

представника ДВС Гаїбова Р.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва скаргу ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Гаїбова Р.Е. (далі заступник начальника Інгульського ВДВС) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в якій просить визнати неправомірною постанову заступника начальника Інгульського ВДВС від 27.10.2023 у виконавчому провадженні № 71503756 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язати заступника начальника Інгульського ВДВС поновити його порушене право.

В обґрунтування скарги вказує, що стягувач ОСОБА_2 06.04.2023 звернулася до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі Інгульський ВДВС) із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15.11.2011 Ленінським районним судом міста Миколаєва відповідно до рішення від 12.09.2011 у справі № 2-2633 про стягнення з ОСОБА_1 , який на даний час проживає за кордоном, аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.06.2011 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів стягувач просила здійснити з 22.03.2018.

Виконавче провадження № 71503756 відкрито постановою від 07.04.2023, про яку йому стало відомо коли приїхав в Україну з Литви, де з 27.05.2019 має постійне місце проживання, на поховання свого сина, який загинув в бойових діях в рядах ЗСУ.

Постановою від 27.10.2023 державний виконавець встановив тимчасове обмеження йому в праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі стягнення аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа.

Вказану постанова вважає необґрунтованою, так як відповідно до заяви стягувача від 20.04.2019, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., ОСОБА_2 не має до нього «вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших не виконаних зобов`язань». Крім того, тільки за період з березня 2021 року по серпень 2022 року ним на користь доньки перераховано кошти в розмірі 5671,31 євро. Також 09.11.2023 він звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва про визнання правочину недійсним (цивільна справа № 489/7623/23). Крім того, в період з березня 2022 року по листопад 2022 донька знаходилася разом з ним в Литві та яку він буде продовжувати утримувати шляхом надіслання на валютний рахунок повнолітній доньки ОСОБА_4 платежів у євро. Також, будучи у відпустці в червні 2023 року, забезпечив за власний рахунок випуск доньки з 9-го класу та оплачує витрати доньки на купівлю одягу.

Посилаючись на наведені обставини, скаржник вважає постанову заступника начальника Інгульского ВДВС неправомірною та просить поновити його порушене право.

У судовому засідання заступник начальника Інгульского ВДВС в задоволенні скарги просив відмовити, так як оскаржувана постанова винесена ним з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Пояснив, що на момент винесення постанови та станом на теперішній час, після проведення перерахунку 01.02.2024 заборгованості по аліментам, з урахуванням нотаріально посвідченої заяви стягувача, заборгованість по аліментах складає 187143,50 грн. та перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.

Сторони виконавчого провадження в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Направлена на вказану скаржником адресу судова повістка повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи про судове засідання.

Не з`явлення сторін виконавчого провадження в судове засідання, відповідно до частини другої статті 450 ЦПК України, не перешкоджає розгляду заяви.

Суд, вислухавши державного виконавця та дослідивши матеріали скарги, цивільної справи та виконавчого провадження № 71503756, встановив наступне.

Із матеріалів цивільної справи встановлено , що заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.09.2011 по справі № 2-2633/11 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2011 і до по повноліття дитини.

Як зазначає скаржник, 06.04.2023 ОСОБА_2 звернулася до Інгульського ВДВС із заявою про прилиття на виконання виконавчого листа про стягнення аліментів, отриманого нею в суді відповідно до вказаного рішення, та просила стягнути аліменти з 22.03.2018.

Постановою заступника начальника Інгульського ВДВС від 07.04.2023 за заявою стягувача відкрито виконавче провадження № 71503756, про яке, як вказує скаржник, йому стало відомо після приїзду на похорони сина в Україну з Литви, де має постійне місце проживання.

27.10.2023 заступником начальника Інгульського ВДВС винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Із постанови вбачається, підставою її винесення послужило те, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів 200630,44 грн. сукупний розмір якої згідно розрахунку від 27.10.2023 за період з 21.03.2018 по 01.10.2023 перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.

ОСОБА_1 вважає постанову не правомірною, оскільки 20.04.2019 стягувач ОСОБА_5 своєю заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрованої в реєстрі за № 601, підтвердила, що не має до ОСОБА_1 вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших невиконаних зобов`язань.

Із змісту вказаної заяви вбачається, що її надано ОСОБА_5 у зв`язку із виїздом її колишнього чоловіка ОСОБА_1 на постійне місце поживання до Литовської Республіки.

Також заявник зазначає, що підтвердив квитанціями про переказ коштів, за період з березня 2021 року по січень 2022 року він надіслав на користь доньки суму у розмірі 5671,31 євро, які перераховано на валютний картковий рахунок повнолітній сестри доньки ОСОБА_4 . Крім того в період з березня 2022 року по листопад 2022 року донька знаходилася в нього в Литві. Також в червні 2023 року він забезпечив за власний рахунок випуск доньки з 9-го класу та за рахунок наданих ним коштів дитина купує собі одяг та він фінансово їй допомагатиме надалі.

Стаття 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачає, що виконання рішень, перелік яких встановлюється законом про виконавче провадження, покладається на державних виконавців відповідних відділів державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої, пунктів 1-4 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом.

Відповідно до частин першої, третьої, дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами не смертельної дії - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що відносно скаржника на підставі заяви стягувача 07.04.2023 відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів, заборгованість по яких визначена за період з 21.03.2018 (з дати якої просить стягувач) по 01.10.2023 та яка перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. У зв`язку із цим, 27.10.2023 державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон України.

Встановлене обмеження скаржник вважає неправомірним, так як стягувач нотаріально посвідченою заявою від 20.04.2019 підтвердила відсутність вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших невиконаних зобов`язань. Крім того, він приймає участь в матеріальному утриманні дочки, в тому числі і шляхом перерахування коштів на валютний рахунок відкритий в банку на ім`я повнолітньої дочки.

Між тим, суд з доводами скаржника не погоджується, так як Основним Законом гарантовано обов`язковість виконання рішення суду. При цьому, доказів відсутності заборгованості у боржника по аліментам суду не надано, як і не надано доказів невідповідності розрахунку державного виконавця положенням статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», що виключало б підстави для встановлення державним виконавцем тимчасового обмеження відносно боржника.

Щодо нотаріальної заяви стягувача то із її змісту вбачається, що вона була надана боржнику для безперешкодного виїзду з України при перетині державного кордону.

Не є підставою для задоволення скарги і надані скаржником докази про перерахування коштів на валютний рахунок в банку повнолітньої дочки, оскільки вони не підтверджують сплату аліментів згідно рішення суду, яке стосується утримання неповнолітньої доньки.

Крім того, як пояснив державний виконавець заборгованість ОСОБА_1 по аліментам після проведення ним перерахунку, з урахуванням нотаріально посвідченої заяви стягувача, станом на 01.02.2024 складає 187143,50 грн., що перевищує суму відповідних платежів за чотири місяців.

Суд звертає увагу, що незважаючи на нотаріальну заяву стягувача від 20.04.2019 остання не обмежена в праві звернення до державної виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду про стягнення аліментів на дитину, оскільки відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Такий обов`язок покладений на батьків також статтею 180 СК України.

Враховуючи наведене та оцінивши наявні у справі докази суд приходить до висновку про правомірність постанови про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України від 27.10.2023, а відтак скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 260, 451 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Гаїбова Р.Е. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та зобов`язання вчинити певні дії.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 21.02.2024.

Суддя І.В.Коваленко