Провадження №: 2/336/264/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 20 лютого 2024 оку

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Бублій Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 (представник адвокат Яцуренко О.А.) про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер

облікової картки платника податків: НОМЕР_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПАРІС»

(ідентифікаційний код: 38962392) заборгованість в сумі - 26 490 грн. 32 коп., що складається з: заборгованість за тілом кредиту - 13210,43 грн.; заборгованість за процентами - 3452,74 грн.; заборгованість за комісією -7846,18 грн.; 423,04 грн. 3% за користування грошовими коштами з 28.04.2020 - 23.02.2022 року; 1557, 93 грн. - інфляційних втрат за період з 28.04.2020 р. по 23.02.2022 р.

В позові вказує, що 17 жовтня 2019 року між (надалі по тексту - Відповідач) та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «РВС БАНК» (надалі по тексту - Банк або Первісний Кредитор) (ідентифікаційний код 39849797) було підписано Заяву Договір 0042449 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (надалі по тексту - Публічна пропозиція). Копія Заяви-Договору № 0042449 від 17.10.2019 року та копія Публічної пропозиції АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «РВС БАНК» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджена Рішенням Правління АКЦОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «РВС БАНК» Протокол № 01012019/1 від 01.02.2019 року (додається).

Як вбачається Заяви-Договору № 0042449 від 17.10.2019 року, Відповідач підписанням Заяви- Договору про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (надалі по тексту - Заява) акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на Сайті Банку і беззастережно приєдналася до умов Договору. З умовами Договору ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору.

За умовами Заяви Відповідачеві було надано споживний кредит (надалі по тексту - Кредит), шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у сумі 15 384грн. , строк дії кредиту 24 місяців, процентна ставка, % річних - 18,00 , тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 2.5% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3 % від суми наданого Кредиту.

29.07.2021 року між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «РВС БАНК» (АТ «РВС Е ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ (надалі по тексту - Позивач або Новий Кредитор) було укладено ДОГОВІР ПРО ВІ ДСП ПРАВА ВИМОГИ № 29072021/1 від 29 липня 2021 року (надалі по тексту - Договір відступлю вимоги)

Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Договору відступлення права вимоги Первісний Кредитор та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (і Новий Кредитор приймає (набуває) права вимоги Первісного Кредитора за Кредитними Д зазначеними у Додатку №1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, до договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємнок (надалі за текстом - Кредитні договори), які укладені між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВ БАНК» та боржниками (надалі за текстом - Боржники/Боржник).

Як вбачається з Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги, . БАНК» відступило ТОВ «ФК «ГІаріс» право вимоги до Відповідача за Заявою-Догс 0042449 29.07.2021 року (позиція № 238) на загальну суму - 24 509,35 (Двадцять чот п`ятсот дев`ять гривень 35 копійок) гривень, з яких:

заборгованість за тілом кредиту - 13210,43 (Тринадцять тисяч двісті десять гривень 4 гривень;

заборгованість за процентами - 3452,74 (Три тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 74 копійки) трим гривень;

заборгованість за комісією - 7846,18 (Сім тисяч вісімсот сорок шість гривень 18 копійок)гривень;

У зв`язку з простроченням Позивачем грошового зобов`язання в сумі 24 509,35 грн.,

керуючись ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17. Публічної пропозиції, нараховано 3% річних у сумі 423,04 грн. за користування грошовими коштами за період з 29.07.2021 р. по 23.02.2022 р., 1 557,93 грн. інфляційних втрат за період з 29.07.2021 р. по 23.02.2022 р.

На підставі зазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору.

Відповідач подав відив на позовну заяву, за змістом якого зазначив, що відповідачем пропущений трирічний строк звернення до суду, оскільки з позовом до Шевченківського районного суд Запорізької області позов було подано 15.06.2023 року. По суті позовних вимог також заперечує, посилаючись на їх необгрунтованіть та недоведеність.

Вищевказана справа була призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, у судове засідання учасники справи не явилися, їх неявка не перешкодила судовому розгляду справи.

У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідач подав відзив на позов, за яким заперечив на позовні вимоги, наголошуючи на тому, що він через скрутне матеріальне становище, введення воєнного стану, дії карантину не може у повному обсязі сплачувати відсотки та інші платежі, передбачені умовами укладеного сторонами договору.

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.10.2019 року між ОСОБА_3 та АТ «РВС БАНК» підписано Заяву-Договір № 0042449 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Також відповідачем підписано графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (додаток №1 до Заяви договору).

Згідно вказаної Заяви-Договору з Додатком, відповідачу було надано споживчий кредит, шляхом перерахунку на картковий рахунок коштів у сумі 15384,62 грн, строком на 24 місяці, з фіксованою процентною ставкою 18 % річних, разовою комісією при видачі кредиту - 2,5 % від суми наданого кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту - 3% від суми наданого кредиту.

Грошові кошти у розмірі 15384,62 грн були зараховані АТ «РВС БАНК» на картковий рахунок відповідача, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача та меморіальними ордерами від 17.10.2019

29 липня 2021 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до пункту 1.2. даного Договору, право вимоги за кредитними договорами відступаються в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за кредитним договором; право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу по яких настав на дату укладення цього договору; процентів; сплати інших платежів, згідно з умовами кредитного договору, які виникли та/або можуть виникнути після укладення цього договору, тощо.

Окрім того, 29 липня 2021 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі прав і документів до Договору про відступлення права вимоги від 29 липня 2021 року.

Згідно з Додатком № 1 до Договору про відступлення права вимоги, новому кредитору відступлено заборгованість за тілом кредиту 13210,43 грн.; заборгованість за процентами 3452,74 грн.; заборгованість за комісією 7846,18 грн. - загальна сума 24509,35 грн.

Тлумачення статті 516, частини другої статті 517ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання є належним.

29 липня 2021 року позивачем на адресу відповідача цінним листом була направлена вимога про усунення порушення кредитного зобов`язання.

Що ж стосується того, що боржник не отримав, на час розгляду справи судом, вимоги кредитора про повернення грошових коштів, то даний довід не береться судом до уваги, адже з матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивачем до суду строк дії кредитного договору закінчився.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем станом на 15 червня 2023 року заборгованість відповідача за кредитним зобов`язанням перед ТОВ «ФК «ПАРІС» становить 26490,32 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту 13210,43 грн.; заборгованість за процентами 3452,74 грн.; заборгованість за комісією 7846,18 грн., 3% за користування грошовими коштами з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 423,04 грн.; інфляційних втрат за період з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 1557,93 грн.

У частині першій статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до статті 256ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 261ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно графіку платежів та розрахунку вартості споживчого кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до Заяви-Договору про надання банківської послуги, які підписані ОСОБА_3 , передбачено щомісячне погашення заборгованості за наданими кредитними коштами, починаючи з місяця, наступного після оформлення кредиту, за ануїтетною схемою погашення. Отже, відповідачу перший внесок на погашення отриманих ним кредитних коштів слід було здійснити до 18.11.2019 року, а в разі прострочення виконання чи невиконання кредитних зобов`язань за кредитним договором у кредитодавця виникає право застосувати відповідні наслідки за неналежне виконання.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцевіта перехідніположення» ЦКУкраїни доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою КабінетуМіністрів Українивід 11березня 2020року №211«Про запобіганняпоширенню натериторії Українигострої респіраторноїхвороби COVID-19,спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 630 внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 , а саме у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» цифри і слово «31 травня» замінено цифрами і словом «31 серпня».

Врахувавши, що Закон Українивід 30березня 2020 року №540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02 квітня 2020 року, то суд приходить до висновку про те, що ТОВ «ФК «Паріс» звернулося з позовом до ОСОБА_4 в межах строку позовної давності, тому доводи відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності є необґрунтованими.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, прохав стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за проценти за користування кредитом, які були нараховані відповідачу в розмірі 3452,74 грн. за період з 31.10.2019 по 29.07.2021.

Отже, з вищевказаного вбачається, що позивач здійснив нарахування відсотків за користування кредитними коштами у межах строку дії кредитного договору, розрахунок яких було здійснено на підставі боргу по тілу кредиту

Натомість, суд дійшов висновку, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку суми несплаченої комісійної винагороди в розмірі 7846,18 грн. суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, за змістом статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що положення кредитного договору від 30.08.2019 № 162-004-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами) про сплату позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.

Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційними та такими, що суперечать моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року по справі № 522/9547/13-ц зазначено, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Крім того, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 19 травня 2022 року по справі № 127/17882/15-ц, стягнення інфляційних втрат і 3 % річних здійснюється на підставі їх нарахування на суму боргу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в позовній заяві прохав суд стягнути з відповідача: 3% за користування грошовими коштами з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 423,04 грн.; інфляційних втрат за період з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 1557,93 грн.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з розрахунком, наданим позивачем станом на 15 червня 2023 року заборгованість відповідача за кредитним зобов`язанням перед ТОВ «ФК «ПАРІС» становить 26490,32 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту 13210,43 грн.; заборгованість за процентами 3452,74 грн.; заборгованість за комісією 7846,18 грн., 3% за користування грошовими коштами з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 423,04 грн.; інфляційних втрат за період з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 1557,93 грн.

При цьому, суд на підставі наведенного вище встановлено, що заборгованість відповідача за кредитним зобов`язанням перед ТОВ «ФК «ПАРІС» становить 16663,17 грн., оскільки складається із: заборгованості за тілом кредиту 13210,43 грн.; заборгованість за процентами 3452,74 грн.

Отже, інфляційні втрати за період з 28.04.2020 по 23.02.2022 року становлять:

16663,17 грн. х 1,06356463 16663,17 грн. = 1059, 18 грн.

3% за користування грошовими коштами з 28.04.2020 по 23.02.2022 року становлять:

16663,17 грн. х 3% : 365 х 210 = 287,61 грн.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи (судовий збір), покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини другої статті 141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 141, 258, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 (представник адвокат Яцуренко О.А.) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр кредит фінанс» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 77А, ) заборгованість за кредитним договором від 17.10.2019 року в загальному розмірі 18009,96 гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 13210,43 грн.; заборгованість за процентами 3452,74 грн.; інфляційні втрати за період з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 1059,18 грн. та 3% за користування грошовими коштами з 28.04.2020 по 23.02.2022 року 287,61 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 77А, )судовий збір у сумі 1824,76 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін