Справа № 201/5107/23
Провадження № 2/201/275/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

26 лютого 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивача адвоката Ремез К.І.,

представників відповідача адвокатів Іосипової О.О., Поповського Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

03.05.2023 ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Ремез К.І. (діє на підставі ордеру від 23.06.2022 а.с. 6) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (а.с. 1-4).

Ухвалою судді від 03.10.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 42).

Ухвалою суду від 15.01.2024 за клопотанням позивача витребувано від Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 205/6314/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутих грошових коштів, для огляду у судовому засіданні (а.с. 71).

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 03.03.2022 ОСОБА_1 помилково перерахував кошти ОСОБА_2 в сумі 34000,00 грн. з власного дебетного рахунку на картку відповідача. В подальшому, внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу у додатку «Приват24» позивач помилково перерахував кошти відповідачеві ще раз 04.03.2022 в сумі 46000,00 грн.

Про те, що платежі були здійснені помилково, позивач дізнався у липні 2022 року, коли отримав повну виписку руху грошових коштів по його рахунках. У банку позивачеві повідомили реквізити отримувача коштів та пояснили, що він має звернутися до суду, щоб повернути гроші. Помилковість своїх дій позивач пояснює важким психологічним станом на початку збройної агресії. Жодних відносин із відповідачем позивач не має та ніколи не мав. Позивач звернувся до суду, але рішенням Ленінського районного суді м. Дніпропетровська від 27.10.2022 у справі № 205/6314/22 у позові було відмовлено з мотивів, що вказані гроші були перераховані за товар.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.03.2023 рішення залишено без змін.

Ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.04.2023 у відкритті касаційного провадження було відмовлено.

Відповідач у своїх запереченнях стверджує, що вказані грошові кошти були отримані ним від позивача за товар. Зазначає, що є фізичною особою-підприємцем, який здійснює продаж зброї, за купівлю якої позивач нібито сплатив 80000,00 грн., на підтвердження чого надає непідписані позивачем видаткові накладні та рахунок на сплату товару за підписом відповідача.

Жодного доказу отримання позивачем товару відповідачем не надано. Позивач ніколи не звертався до відповідача, не замовляв у нього товар, не мав наміру будь-що придбавати. Позивач стверджує, що ніколи не укладав із відповідачем жодних договорів (усних або письмових), не підписував первинних документів щодо руху матеріальних цінностей (товару), не знав і не міг знати про те, що відповідач взагалі здійснює підприємницьку діяльність, оскільки переказ коштів відбувся на картку фізичної особи.

Зазначені судові рішення є преюдиційними. Товар позивач від відповідача не отримував, звернувшись із цим позовом, позивач заявляє про свою відмову від договору купівлі-продажу відповідно до ч. 1 ст. 665 ЦК України і просить стягнути з відповідача отримані ним грошові кошти.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 80000,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Ремез К.І. позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити, додатково пояснивши, що ОСОБА_1 є волонтером, на початку повномасштабного вторгнення придбавав багато товару, сплатив за нього гроші. Потім виявив декілька фізичних осіб, яким він перерахував кошти, але товар за ці кошти він не отримав, тому вважав, що кошти перерахував безпідставно. Рішенням суду позивачеві відмовлено у їх стягненні як помилково перерахованих на підставі ст. 1212 ЦК України. Рішенням суду встановлено, що це кошти, перераховані за товар, тому, зважаючи на таку позицію суду, до спірних правовідносин мають застосовуватися положення про договір.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. Правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. Представники відповідача адвокати Іосипова О.О., Поповський Д.О. (діють на підставі ордерів від 31.10.2023, від 01.11.2023 а.с. 61, 62) у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, вважали, що поданням такого позову позивачем порушується принцип остаточного судового рішення, яким у позові відмовлено і яке набрало законної сили. Зауважили, що у матеріалах справи, яка перебувала у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/6314/22, наявні докази того, що позивач отримав товар і сплатив за нього кошти. Просили відмовити у задоволенні позову.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_1 27.09.2022 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутих грошових коштів.

Позивач у своєму позові до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська посилався на те, що 03.03.2022 він здійснив помилкове перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 у розмірі 34000 грн. У подальшому, внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу в додатку «Приват24», 04.03.2022 він здійснив помилкове перерахування коштів на рахунок відповідача у розмірі 46000 грн. Про те, що платежі було здійснено помилково, ОСОБА_1 дізнався лише у липні 2022 року, після отримання виписки по рахункам. Помилковість своїх дій позивач пояснює психологічним станом на початку збройної агресії. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 80000 грн., а також судові витрати у розмірі 6 000 грн. за професійну правничу допомогу та судовий збір у розмірі 994 грн. 20 коп.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що він є фізичною особою-підприємцем, свою підприємницьку діяльність здійснює у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Магазин спеціалізується на торгівлі пневматичною зброєю, мисливським спорядженням і товарами активного відпочинку. Позивач, назвавшись волонтером, неодноразово відвідував магазин, а саме: 02.03.2022, 03.03.2022, 04.03.2022, 05.03.2022, попереджаючи про свій візит за номером телефону, зазначеному на офіційному сайті магазину в мережі інтернет, купував різноманітні товари. Розрахунок при цьому відбувався як готівкою, так і безготівковим переказом на рахунок відповідача. ОСОБА_1 завжди самостійно приходив до магазину, купував товар, який був по факту в наявності, та забирав його теж самостійно. Так, 03.03.2022 за попереднім повідомленням позивач прийшов до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та придбав товар на загальну суму 34000 грн. відповідно до товарної накладної № 4564552, здійснивши оплату шляхом безготівкового переказу на рахунок відповідача, та самостійно забрав товар. 04.03.2022 за попереднім телефонним дзвінком ОСОБА_1 прийшов до магазину, де придбав приціл нічного бачення на суму 46000 грн., оплату здійснив на платіжну карту АТ «ПриватБанк» та забрав товар. Також 02.03.2022 позивачем були придбані товари на загальну суму 20450 грн., 05.03.2022 на загальну суму 13350 грн., про що свідчать товарні накладні від 02.03.2022 та 05.03.2022. Помилкове перерахування коштів ОСОБА_1 на карту ОСОБА_2 неможливе, оскільки позивач, здійснивши переказ грошових коштів, отримав товари в якості зустрічного виконання. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2022 по справі № 205/6314/22 ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутих грошових коштів відмовлено (а.с. 11 14).

Судом у цій справі встановлено, що відповідно до товарної накладної № 4564535 від 02.03.2022 ОСОБА_1 придбав у ФОП ОСОБА_2 приціли коліматорні у кількості 9 одиниць на загальну суму 20450 грн.

03.03.2022 ОСОБА_1 було придбано у ФОП ОСОБА_2 приціли коліматорні у загальній кількості 17 одиниць на загальну суму 27500 грн. та бічне кріплення на суму 6500 грн., загалом сума покупки становила 34000 грн., про що свідчить товарна накладна № 4564552 від 03.03.2022.

03.03.2022 позивачем шляхом безготівкового переказу на картковий рахунок продавця ОСОБА_2 було перераховано 34 000 грн.

Згідно з товарною накладною № 4564567 від 04.03.2022 позивачем було придбано у ФОП ОСОБА_2 цифровий приціл нічного бачення вартістю 46000 грн.

04.03.2022 ОСОБА_1 було сплачено 46000 грн. шляхом перерахування зазначеної суми на картковий рахунок відповідача в АТ КБ «ПриватБанк».

05.03.2022 відповідачем було продано ОСОБА_1 оптичний приціл та кільця на загальну суму 13350 грн., що підтверджується товарною накладною № 4564580 від 05.03.2022.

Суд встановив, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, продавець ФОП ОСОБА_2 виконав своє зобов`язання та передав визначений умовами договору товар покупцеві ОСОБА_1 , який прийняв товар та здійснив його оплату шляхом безготівкового перерахування коштів на картковий рахунок продавця. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав застосування положень ст. 1212 ЦК України, а до правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати положення глави 54 ЦК України про договір купівлі-продажу. У даному випадку права позивача не були порушені відповідачем, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини, відповідачем на виконання свого зобов`язання було передано покупцеві визначений товар, що підтверджується товарними накладеним, а позивачем товар було отримано і на виконання свого зобов`язання, сплачено у безготівковій формі на рахунок продавця, тобто, фактично на теперішній час права позивача не є порушеними, тому підстав стверджувати, що грошові кошти, перераховані ОСОБА_1 на рахунок відповідача у загальному розмірі 80000 грн., були отримані ОСОБА_3 без належної правової підстави відсутні, а за таких обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Поставною Дніпровського апеляційного суду від 07.03.2023 рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2022 - залишено без змін (а.с. 15 18).

Ухвалою Верхового Суду від 05.04.2023 відмовлено у відкриття касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 (а.с. 20 24).

Позиваючись до суду вдруге у позові позивач означив ті самі обставини і підстави позову, одначе додатково вказував, що він товар все ж таки не отримував і суд установив, що між сторонами виникли договірні відносини, а відповідач не виконав вимогу договору щодо передання товару, товарні накладні не є підтвердженням передання товару, адже не містять підпису самого ОСОБА_1 на них, тобто відповідач не підтвердив сам факт передання товару.

Втім поза увагою позивача стало те, що суд у справі № 205/6314/22 вже надав оцінку представленим відповідачам доказам і встановив у рішенні, що ОСОБА_3 було передано покупцеві ОСОБА_1 визначений товар, що підтверджується товарними накладеним, а позивач ОСОБА_1 цей товар отримав та на виконання свого зобов`язання, сплатив кошти у безготівковій формі на рахунок продавця.

Суд не приймає доводи позивача про те, що у нього наявні передбачені ч. 1 ст. 665 ЦК України підстави для відмови від договору, що має наслідком стягнення з відповідача отриманих за договором коштів.

Статтею 664 ЦК України врегульований момент виконання обов`язку продавця передати товар. Так, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

У статті 620 ЦК України передбачені правові наслідки невиконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками. У разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання (ч. 1 ст. 620 ЦК).

Аналогічні приписи містяться у ст. 665 ЦК України щодо договору купівлі-продажу. Отже, права покупця, який попередньо оплатив товар (або з якого суд стягнув суму попередньої оплати), захищені можливістю вимагати у продавця передати йому цей товар у власність.

Однак, позивач не вимагав у відповідача передання йому товару як такого, за який було сплачені кошти і товар не був переданий, відповідної претензії на його адресу не направляв. Тому суд критично ставиться до доводів позивача про те, що товар не був йому поставлений (проданий).

Стосовно доводів позивача про те, що товарна накладна не є доказом отримання товару, суд не вдаючись до повторної оцінки доказів, зауважує, що за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; облікова політика - сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для складання та подання фінансової звітності.

Відповідно до приписів ст. 8 цього Закону бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідноо до установчих документів облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних.

Відповідно до ст. 1 цього Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За правилами ст. 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наявні у справі № 205/6314/22 товарні накладні повістю (а.с. 90-93) відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже містять всі передбачені законом реквізити, а отже є підтвердженням господарської операції.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи № 205/6314/22 містять належні і допустимі докази того, що продавець ОСОБА_3 товар передав покупцеві ОСОБА_1 . Натомість останній не надав суду жодних доказів того, що він цей товар не отримував.

Представник позивача знов таки у своєму позові та під час розгляду справи вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми договірного права, однак як видно зі змісту судових рішень у справі № 205/6314/22, саме норми положення глави 54 ЦК України про договір купівлі-продажу були застосовані судом при розв`язані спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Забезпечення принципу остаточності судових рішень «res judicata» розглядається як елемент правової визначеності. Основні положення зазначеного принципу зводяться до того, що жодна зі сторін не має права перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише з метою повторного слухання та нового вирішення справи.

З урахуванням установлених обставин, суд доходить висновку, що відсутні підстави для стягнення із відповідача грошових коштів, оскільки остаточним судовим рішення, яке набрали законної сили, позивачеві відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення з тих підстав, що зобов`язання, які виникли із договору - виконані повністю і немає підстав для повернення безпідставно набутих коштів. Вимоги позивача зводяться фактично до вимог про перегляд остаточного і обов`язкового рішення суду.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені ОСОБА_1 судові витрати у порядку ст. 141 ЦПК України із відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 29 лютого 2024 року.

Суддя О.С. Наумова