Справа № 700/967/23
Провадження № 2/700/25/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді: Пічкура С.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Нетребенко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Лисянка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Журавльов Олексій Сергійович до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної власності та його поділ,

установив:

Представник позивача адвокат Журавльов О.С. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної власності та його поділ.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.07.2023 року Лисянським районним судом Черкаської області винесено рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яким шлюб розірвано. В період спільного проживання, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення веденого спільного господарства за спільні кошти позивач з відповідачем придбали земельну ділянку, кадастровий номер: :02:001:0513 площею 3,1176 га, дата державної реєстрації земельної ділянки:28.02.2015 року, що розташована за адресою: Черкаська область, Лисянський район, с. Боярка та будинок АДРЕСА_1 . Вказане майно було придбане позивачем та відповідачем за спільні кошти, таким чином воно являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного просить: визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя земельну ділянку, кадастровий номер: :02:001:0513, площею 3,1176 га, що розташована за адресою: Черкаська область Лисянський район, с. Боярка та будинок АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер: :02:001:0513, площею 3,1176 га, що розташована за адресою: Черкаська область Лисянський район, с. Боярка та на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 .

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про здійснення розгляду справи без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити на підставі аргументів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив задовольнити позову заяву частково, а саме: визнати за позивачем права власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини справи.

Відповідно до рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 19.07.2023 року, яке набрало законної сили, шлюб, зареєстрований 07.01.1992 року виконавчим комітетом Журжинецької сільської ради Звенигородського району Черкаської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу від 06.10.1992 року, посвідченого секретарем виконкому Боярської сільської ради та зареєстрованого в реєстрі за № 38 ОСОБА_2 придбав у колгоспі ім. Ярового житловий будинок, який знаходиться в с. Боярка Лисянського (на той час) району Черкаської області.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 та 2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із вимогами ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, - сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що сторони з 07.01.1992 року по 19.07.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу, за спільні сумісні кошти ними був придбаний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим, вищевказаний будинок необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину вищевказаного будинку.

Що стосується позовних вимог щодо визнання земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділ, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЧР № 045223, виданого 16.09.2002 року Боярською сільською радою, та відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:0513, площею 3,1176 га з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: с. Боярка Лисянського району Черкаської області .

Відповідно до ст.. 61 СК України (в редакції, чинній станом на 01.01.2002 року, тобто на момент набуття права на земельну ділянку) приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності.

Таким чином спірна земельна ділянка не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.5 ст. 61 СК України земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, стала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя лише з 08 лютого 2011 року, після внесення до ст. 61 СК України змін Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI « Про вчення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону « Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка « від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

З урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одним з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільної сумісною власністю подружжя до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року, така земельна належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Вказані висновки викладені у Постанові КЦС ВС від 24.04.2020 року № 622/999/16-ц ( 61-1260св19); постанові Верхового Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016-ц ( провадження № 61-4238св18).

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 71, 74, 81, 142, 200, 206, 211, 258, 259, 263, 265, 273, ЦПК України, ст.ст.355, 368, 369, 372 ЦК України, ст.3, 60, 69, 71 СК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. Д. Пічкур