Апеляційне провадження №22-ц/824/1293/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення частини боргу подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення частини боргу подружжя.

На обґрунтування своїх вимог послався на те, що 05.02.2000 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. Спільне життя з нею не склалося, а тому 23.07.2009 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі позивачем в інтересах сім`ї було укладено декілька кредитних договорів. Так, за рахунок отриманих коштів було придбано спільне майно. Зазначає, що 21.12.2006 року він уклав кредитний договір №246-PBD. За одержані кредитні кошти позивачем в інтересах сім`ї було погашено заборгованість за всіма попередніми кредитними договорами. Стверджує, що про укладення цього договору та мету використання кредитних коштів відповідачка була повністю проінформована. Ця обставина підтверджується тим, що в тексті договору відповідачка дала письмову згоду на його укладення. На даний час заборгованість по кредиту повністю погашена за рахунок коштів позивача. Зважаючи на те, що колишнє подружжя мало як майно, так і грошові зобов`язання, позивач вважає, що борг є спільним, а тому просить стягнути з відповідачки частину боргу подружжя.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача 97 737,36 євро як частину коштів (195 474,71 євро), сплачених ним у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 246-PBD від 21.12.2006 року, укладеним між акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна» та ним в інтересах подружжя.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва 03 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 97 737 євро 36 центів в якості частини боргу подружжя.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних у розмірі 2 618 євро 83 центів, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн та судовий збір у розмірі 11 350, 00 грн; у задоволенні решти вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувані рішення вважає незаконними та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд скасувати рішення та додаткове рішення у справі та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

06.11.2023 року позивач направив на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.

23.01.2024 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач та відповідач з 05.02.2000 по 23.07.2009 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 03.07.2000.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.02.2013 року у справі № 2607/9126/12 було затверджено мирову угоду від 28.01.2013 року, укладену між позивачем та відповідачем, за умовами якої сторони домовилися визнати об`єктами спільної сумісної власності та поділити спільне нерухоме майно подружжя.

Під час перебування у шлюбі та спільного проживання з відповідачем позивач уклав наступні кредитні договори:

- 20.11.2002 року з компанією «Alfred C.Toepfer International» (далі - кредитний договір № 1) на суму 30 тис. доларів США;

- 31.10.2003 з АБ «ІНГ Банк Україна» (далі - кредитний договір № 2) на суму 41 тис. доларів США;

- 17.03.2004 з АКБ «Укрсоцбанк» (далі - кредитний договір № 3) на суму 20 тис. доларів США;

- 02.04.2004 з АКБ «Укрсоцбанк» (далі - кредитний договір № 4) на суму 13 тис. доларів США;

- 19.12.2005 з АБ «ІНГ Банк Україна» (далі - кредитний договір № 5) на суму 41 тис. доларів США;

- 07.04.2006 з АБ «ІНГ Банк Україна» (далі - кредитний договір № 6) на суму 60 тис. доларів США;

- 09.06.2006 з АКБ «Укрсоцбанк» (далі - кредитний договір № 7) на суму 56 тис. доларів США;

- 09.06.2006 з АКБ «Укрсоцбанк» (далі - кредитний договір № 8) на суму 44 тис. Євро;

- 21.12.2006 з АБ «ІНГ Банк Україна» (далі - кредитний договір № 9) на суму 200 тис. Євро.

Згідно з умовами кредитного договору № 1 позивач отримав кошти на придбання квартир АДРЕСА_2 . Заборгованість по вищезазначеному кредитному договору погашалася протягом 2002-2003 рр. При цьому, остання сума платежу внесена 31.10.2003 за рахунок коштів, одержаних за зазначеним кредитним договором № 2), укладеним у той же день.

За рахунок коштів, отриманих за кредитним договором № 2, подружжям, крім погашення заборгованості за кредитним договором № 1, було придбано садовий будинок під АДРЕСА_3 .

Заборгованість за вказаним кредитним договором погашалася протягом 2003-2005 років. При цьому, останній платіж з метою повного погашення внесено 19.12.2005 - за рахунок коштів, одержаних за кредитним договором № 5.

За умовами договору кредиту № 10-12/49 від 17.03.2004 (кредитний договір № 3) позивачу було надано кредит на споживчі цілі. У день укладення кредитного договору № 3 за отримані кредитні кошти подружжям було придбано садовий будинок під АДРЕСА_4 .

Заборгованість за вказаним кредитним договором сплачувалася протягом 2004-2006 років і остаточно була погашена за рахунок укладення кредитних договорів від 09.06.2006 (кредитні договори № 7, 8).

За умовами договору кредиту № 10-12/66 від 02.04.2004 (кредитний договір № 4) кредитор надав позичальнику кредит на придбання однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 . В подальшому вказана квартира, що придбана за кредитні кошти, була продана згідно з договором купівлі-продажу від 04.08.2004.

Заборгованість за вказаним кредитом сплачувалася протягом 2004-2006 років та погашена остаточно після укладення кредитних договорів від 09.06.2006 (кредитні договори №7, 8).

У подальшому з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 2 було укладено кредитний договір № 5, за умовами якого позивачем отримано кредит на споживчі цілі. Платежі за цим договором здійснювалися протягом січня-березня 2006 року.

У подальшому, в тому числі, з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 5, було укладено кредитний договір від 07.04.2006 (кредитний договір № 6), згідно з умовами якого надано позивачу кредит у розмірі 60 тис. доларів США на споживчі цілі.

Заборгованість за цим договором була сплачена повністю за рахунок перекредитування за договором від 21.12.2006 (кредитний договір № 9).

Також з метою погашення заборгованості за кредитними договорами № 3, 4 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2093 від 09.06.2006 (кредитний договір № 7), за умовами якого (п. 1.1.1 договору) позичальнику надано кредит окремими частинами (траншами) зі сплатою 11 процентів річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості до 56 тис. доларів США на споживчі цілі.

Заборгованість за цим кредитом погашалася протягом 2006 року та була сплачена повністю 23.12.2006 за рахунок перекредитування за договором від 21.12.2006 (кредитний договір № 9).

Крім того, з метою погашення заборгованості за кредитними договорами № 3, 4 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/2094 від 09.06.2006 (кредитний договір № 8), за умовами якого позивачу було надано кредит окремими частинами (траншами) зі сплатою 11 процентів річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості до 44 тис. Євро, на споживчі цілі.

Заборгованість за цим кредитом погашалася протягом 2006 року в основному за рахунок перекредитування за договором від 21.12.2006 (кредитний договір № 9).

В подальшому з метою погашення заборгованості (перекредитування) за кредитними договором № 6, 7, 8 між АКБ «ХФБ Банк Україна» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір від 21.12.2006 (кредитний договір № 9), за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 200 тис. Євро, строком на 15 років, з 21.12.2006 по 21.12.2021, зі сплатою відсотків, комісійних та інших платежів відповідно до умов, визначених в договорі.

Згідно із п. 1.2 договору кредит надано з метою рефінансування заборгованості за кредитами, отриманими в АКБ «Укрсоцбанк» (договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 09.06.2006 та 09.06.2006), та АБ «ІНГ Банк Україна» (кредитний договір від 07.04.2006) та ремонту власної нерухомості).

При цьому, надання банківською установою грошових коштів за вищевказаним кредитним договором згідно з випискою з банківського рахунку № НОМЕР_2 було здійснено в 2006-2007 роках а саме: 26.12.2006 - 64 100,00 Євро; 15.02.2007 - 30 тис. Євро; 23.08.2007 - 10 750,00 Євро; 22.10.2007 - 10 тис. Євро; 13.11.2007 - 13 600,00 Євро; 16.11.2007 - 50 тис. Євро; 29.11.2007 - 21 550,00 Євро, тобто до моменту розірвання шлюбу (23.07.2009) та до моменту, про який стверджує відповідач, а саме припинення шлюбних відносин у 2008 р.

Починаючи з дати укладення кредитного договору № 9 до дати розірвання шлюбу з відповідачем заборгованість сплачувалась за рахунок спільних коштів подружжя. Після розірвання шлюбу подальші виплати здійснювались стороною позивача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір № 9 породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя як солідарних боржників, виконання цивільного обов`язку одним подружжя породжує у нього право на регресну вимогу до іншого подружжя в розмірі 1/2 частки від суми виконаного спільного зобов`язання. З наведеною позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Заперечуючи проти вказаного висновку суду першої інстанції, апелянт насамперед свою позицію обґрунтовував тим, що з його точки зору в ході розгляду справи не було доведено факту, що спірний кредит було отримано і витрачено в інтересах сім`ї.

Переважна більшість доводів апелянта, які він виклав в апеляційній скарзі, аналогічні тим доводам, які були представлені відповідачем в суді першої інстанції і яким суд при вирішенні справи надав належну правову оцінку.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

З точки зору колегії суддів апеляційного суду в ході розгляду справи було належним чином підтверджено як факт отримання спірного кредиту під час шлюбу сторін, так і факт витрачання кредитних коштів в інтересах сім`ї. З огляду на вищевказані положення, зважаючи на детальне та належне дослідження даного питання судом першої інстанції, апеляційний суд не вважає необхідним наведення повторне викладення тих доводів і аргументів, якими керувався суд при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, відповідно до ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Чинним законом встановлено презумпцію вчинення правочину одним із членів подружжя під час шлюбу саме в інтересах сім`ї. Хоча вказана презумпція й може бути спростована в ході розгляду справи, в той же час, зважаючи на положення ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідач для цього мав би надати до суду належні та допустимі докази, які б беззаперечно свідчили про вчинення спірного правочину позивачем у власних інтересах. В даній справі такого обов`язку відповідачем належним чином виконано не було, такі докази надані не були.

Фактично позиція відповідача з цього приводу ґрунтується виключно на його умовиводах, не підтверджених належними доказами, відтак така позиція не може бути прийнята судом. Натомість з іншої сторони на підтвердження вчинення спірного правочину саме в інтересах сім`ї, були надані відповідні докази, в тому числі й щодо факту погодження відповідачем укладення кредитного договору. Зважаючи на те, що відповідач не була обмежена в можливості висловлення своєї позиції при укладенні позивачем спірного договору і при цьому надала погодження на отримання кредиту як член сім`ї позичальника, цим самим вона з точки зору суду підтвердила факт отримання позивачем кредиту саме в інтересах сім`ї сторін. Бідиш того, за вказаним кредитним договором відповідач виступила поручителем.

Про факт отримання та використання спірного кредиту саме в інтересах обох сторін свідчить й той факт, що останній транш за кредитом у розмірі 3000,52 євро сплатила саме апелянт, що визнається обома сторонами по справі. Також обома сторонами по справі визнано і той факт, що погашення кредиту за час перебування сторін у шлюбі здійснювалося за рахунок спільних сімейних коштів.

Все це в своїй сукупності з точки зору апеляційного суду беззаперечно свідчить про те, що вказаний кредит позивачем було отримано та витрачено в інтересах сім`ї. В свою чергу це призводить до необхідності розподілу зобов`язання за кредитом між обома сторонами, відтак доводи апелянта в цій частині не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Не підлягають прийняттю апеляційним судом і доводи апелянта щодо спливу строку позовної давності за даними вимогами. Правова суть вимог позивача регламентована положенням ч. 1 ст. 544 ЦК України, відповідно до якої боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до п. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

За таких умов право на регресну вимогу у позивача виникло з моменту виконання солідарного зобов`язання, відтак строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Незважаючи на вищевикладені висновки, колегія суддів апеляційного суду тим не менш погоджується з доводами апелянта щодо того, що позивачем неналежним чином була визначена сума коштів, які підлягають стягненню в даній справі.

З наданих до суду банківських документів вбачається, що фактично за кредитом було сплачено 254914,71 євро. Також обидві сторони підтвердили той факт, що додатково до вищевказаної суми особисто відповідачем було сплачено за кредитом 3000,52 євро. За таких умов загальна сума фактично сплачених за кредитом коштів складає 257 915, 23 євро.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з позицією апелянта щодо того, що вказана сума має бути зменшена на 50 000 євро, щодо яких банк зменшив розмір нарахувань за кредитною заборгованістю. Вказана вище сума у розмірі 257915,23 євро є сумою коштів, які фактично були сплачені за кредитом, а сума 50 000 євро, про які веде мову відповідач, відноситься до коштів, які були нараховані за кредитом, однак додатково до вказано суми дійсно були «прощені» банком позичальнику.

З суми фактичного погашення кредиту 59640,00 євро були сплачені під час шлюбу за рахунок сімейного бюджету, відтак вважаються такими, що сплачені обома сторонами по справі.

З представлених позивачем банківських документів вбачається (і це не заперечується самим позивачам), що сума заборгованості у розмірі 51612,45 євро була сплачена не позивачем, а іншою особою - поручителем за кредитом, який не є стороною даної справи. Таким чином, враховуючи положення ст. 544 ЦК України, право на вимогу про повернення вказаної суми (51612,45 євро) належить не позивачу, а такому поручителю, який відповідно до вказаної норми, зважаючи на солідарність боргу позивача та відповідача, може мати право регресної вимоги не тільки до позивача (як стверджує останній), але до обох боржників.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позивачем особисто була сплачена заборгованість за солідарним зобов`язанням сторін у розмірі 143 662, 26 євро. За таких умов позивач набув право регресної вимоги до відповідача на суму 71 832, 13 євро. В свою чергу відповідач здійснила погашення солідарної заборгованості сторін на суму 3000,52 євро, з яких 1500,26 євро - за позивачем. За таких умов, враховуючи положення ст. 601 ЦК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість основної вимоги позивача до відповідача на загальну суму 70330,87 євро.

В ході розгляду справи позивач також просив стягнути з відповідача у відповідності до положень ст. 625 ЦК України 3% річних від суми заборгованості за період з 30.08.2021 року по 21.07.2022 року. Враховуючи суму заборгованості, яку апеляційний суд визнав обґрунтованою, розмір нарахування 3 % річних за вказаний період має складати 1 884,48 євро. За таких умов загальна сума стягнення складає 72 215, 35 євро.

Зважаючи на співвідношення заявлених позовних вимог із розміром вимог, які апеляційний суд визнає обґрунтованими, позов підлягає до задоволення на 71,95%.

В рамках даної справи апелянт також оскаржує додаткове рішення суду першої інстанції, відповідно до якого суд здійснив розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та витрати зі сплати судового збору.

Заперечуючи проти стягнення витрат на правничу допомогу, апелянт зазначає про те, що позивачем не було належним чином підтверджено фактичні витрати на правничу допомогу, оскільки були надані докази укладення договору з юридичною особою, в той час як фактично правничу допомогу надавав адвокат Ковальова Ю.Ю. Дані доводи не можуть бути визнані судом обґрунтованими, оскільки при вирішенні даного питання перегляду підлягають обсяг та склад наданої правничої допомоги, її співмірність зі складністю справи, а також питання фактичного надання заявлених послуг. Питання щодо працевлаштування адвоката в адвокатському об`єднанні, юридичній фірмі, тощо, не є предметом розгляду в даному випадку.

З представлених до суду документів вбачається обґрунтованість посилання позивача на обсяг та вартість отриманої правничої допомоги. Підстав для критичного відношення до такого питання колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В той же час, у відповідності до положень ч. 1 ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позовних вимог на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на висновки суду про обґрунтованість лише частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 35 975 грн. (50 000 ? 71, 95%). В свою чергу сплачений позивачем судовий збір в суді першої інстанції піддягає відшкодуванню йому у розмірі 8 166, 33 грн.

Сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає відшкодуванню йому у розмірі 4 775, 51 грн. (17 025 грн. ? 28, 05%).

У відповідності до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За таких умов з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця сплаченого судового збору у розмірі 3 390, 82 грн.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача 15 000 грн. витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції. З точки зору колегії суддів апеляційного суду вказана заява не підлягає до задоволення.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач анонсував витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 - 35 000 грн., що є неспівмірно більше, ніж заявлена до відшкодування реальна сума витрат на правничу допомогу, що підтверджується відповідними доказами. При цьому позивач належним чином не обґрунтував поважності причин зменшення анонсованої суми витрат на правничу допомогу до розміру заявлених фактичних витрат. За таких умов колегія суддів апеляційного суду на підставі положень ч. 5 ст. 141 ЦПК України приходить до висновку відсутність підстав для задоволення вищевказаної заяви позивача.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_7 ) 72 215, 35 Євро, 35 975, 00 грн витрат на правничу допомогу; 3390, 82 грн- різниці сплаченого судового збору.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 15000, 00 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько