справа № 757/4041/18-ц
провадження № 22-ц/824/5573/2024
головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року та на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Тараса Володимировича,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т.В. у виконанні обов`язку щодо притягнення боржника до адміністративної відповідальності за невиконання законних вимог приватного виконавця; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т.В. викликати боржника для складання протоколу про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-13 КУпАП.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т.В. перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 від 9 грудня 2021 року з примусового виконання виконавчого листа №757/4041/18-ц, виданого 8 вересня 2021 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в загальному розмірі 11 682,47 доларів США та 19 014,24 грн. Вимогою приватного виконавця від 5 липня 2023 року №1969, боржника було зобов`язано надати відповіді на запитання. Боржнику було роз`яснено, що невиконання законних вимог приватного виконавця є підставою для притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності згідно зі ст. 188-13 КУпАП.

Проте, пояснення боржника від 11 липня 2023 року, які були надані на вимогу приватного виконавця не містили відповідей на всі питання, що були поставлені у вимозі.

А тому, оскільки, вимога державного виконавця не виконана, заявник зазначав, що на підставі положень статті 76 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст.188-13, боржника мало бути притягнуто до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т.В. залишено без задоволення.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року заяву боржника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т.В. задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Не погоджуючись із указаними ухвалами представник ОСОБА_1 - адвокат Бондар І.Г. звернувся до суду із апеляційними скаргами, в яких просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що вчинення чи не вчинення дій щодо виконання судового рішення є правом приватного виконавця, а не його обов`язком, і реалізація даного права залежить виключно від волі останнього, оскільки це суперечить правовій позиції викладеній в пункті 8.21 постанови ВП ВС від 16 листопада 2022 року по справі № 910/7310/20 в якому зазначено : "8.21.Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця,на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів".

Зазначає, що складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення є формою вчинення виконавчої дії під час здійснення виконавчого провадження (ч. 1 ст. 13 Закону України про виконавче провадження), а тому оскільки приватний виконавець, який не отримав від боржника належного виконання своєї вимоги, повинен був виявити правопорушення (невиконання законних вимог виконавця), передбачене статтею 76 Закону України "Про виконавче провадження".

Вказує, що застосування адміністративної відповідальності за невиконання законних вимог виконавця направлене на виховання державою боржника у дусі сумлінного виконання своїх обов`язків. Тому, розглядаючи скаргу на бездіяльність приватного виконавця, суд повинен був дати оцінку бездіяльності приватного виконавця, як неправомірної і зобов`язати його вчинити дії, які від виконавця вимагає законодавство.

Також вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки боржник, при розгляді судом скарги стягувача про визнання неправомірною бездіяльності приватного виконання та зобов`язання усунути порушення, не повідомляв стягувана про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також не направляв на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат (Постанова (додаткова) ВС від 21 серпня 2019 року у справі № 922/282-1/18).

Наголошує на тому, що боржник, до закінчення розгляду судом скарги стягувача не заявляв клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин суд не мав підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (висновки ВС у постановах від 22 березня 2018 року у справі -№910/9111/17 та від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18).

Вважає, що суд порушив частину 8 статті 141 ЦПК України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона, сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів по справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заяв, залишається без розгляду. (Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

Також звертає увагу на те, що частиною 9 статті 141 ЦПК визначено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (Постанова ВС від 19 травня 2021 року у справі № 206/1293/19). Вказує, що причиною скарги на дії (бездіяльність) виконавця були неправильні дії боржника, який більше двох років не виконує судове рішення - не сплачує стягувачу присуджені кошти та не виконує законні вимоги приватного виконавця, а останній на це не реагує.

15 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника боржника ОСОБА_2 - адвоката Конончук З.В., в якому представник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що боржник виконав вимогу в повному обсязі, навіть попри те, що сам апелянт, посилаючись на ч. 4 ст. 18 Закону, зазначає, що така вимога є обов`язковою виключно на території України.

Зазначає, що на кожне поставлене запитання боржник надав чітку та аргументовану відповідь. В подальшому, надаючи суду першої інстанції свої письмові пояснення, боржник додатково детально роз`яснив свої відповіді.

Звертає увагу, що виконавчі дії проводяться за місцем проживання чи перебування боржника і з огляду на те, що боржник на даний час перебуває за межами України, виконавець позбавлений права викликати боржника для складання протоколу про адміністративне правопорушення, для чого боржнику треба проїхати декілька тисяч кілометрів і перетнути державний кордон України.

Вважає, що посилання апелянта на п.8.21 постанови ВП ВС від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20 є вирваним із контексту і стосується інших спірних відносин, відмінних від справи, яка розглядається.

Вказує, що із прослуханого аудіозапису судового засідання, вбачається, що представник о 13:30 все ж зазначив про те, що між ним та боржником укладено додаткову угоду (тобто Додаток 2 від 2 жовтня 2023 року на арк. 86), якою передбачено оплату послуг за надання професійної правничої допомоги у розмірі 3 000 грн.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Бондар І.Г. просив апеляційні скарги задовольнити, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Конончук З.В. просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвали суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги стягувача ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи скарги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т.В. не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність порушення приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Артемчуком Т.В. норм Закону України "Про виконавче провадження", його дії були вчинені відповідно до закону та у межах повноважень, у зв`язку з чим скарга задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчука Т.В. перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 від 9 грудня 2021 року з примусового виконання виконавчого листа №757/4041/18-ц, виданого 8 вересня 2021 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в загальному розмірі 11 682,47 доларів США та 19 014,24 грн.

5 липня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Артемчук Т.В. звернувся до боржника ОСОБА_2 з вимогою про надання письмових пояснень.

11 червня 2023 року боржником ОСОБА_2 надано відповідь на вимогу приватного виконавця.

15 серпня 2023 року представник стягувача ОСОБА_1 - Бондар І.Г. звернувся до приватного виконавця із заявою про притягнення боржника до відповідальності.

14 вересня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Артемчуком Т.В. представнику стягувача надано відповідь на вищевказану заяву, з якої вбачається, що на час розгляду заяви представника боржника приватним виконавцем не встановлено ознак наявності в діях чи бездіяльності боржника складу адміністративного чи кримінального правопорушення.

Захист прав учасників виконавчого провадження регламентований розділами VI та VII ЦПК України, а також Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пояснення, відібрані державним виконавцем у відповідача, носять інформативний характер, а їх отримання являє собою певний вид реалізації прав державним виконавцем для належного виконання посадових обов`язків та прийняття відповідного рішення в рамках виконавчого провадження.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 цього Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини першої статті 76 цього Закону за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Вищевказані норми Закону України "Про виконавче провадження" дають підстави для висновку про те, що відповідальність за прийняття рішень щодо складення адміністративного протоколу за фактом вчинення передбаченого ст. 188-13 КУпАП правопорушення, покладається саме на державного виконавця відповідно до частини першої статті 76 Закону України "Про виконавче провадження".

Відтак, право виконавця щодо вчинення тієї чи іншої визначеної спеціальним законом дії нерозривно пов`язане із відповідальністю виконавця щодо вчинення таких дій лише за наявності законних підстав.

Тому обов`язок вчинення оспорюваної дії має бути покладено на виконавця виключно за наявності складу адміністративного правопорушення.

З урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 з огляду на те, що накладення приватним виконавцем стягнення у виді штрафу є правом, а не обов`язком виконавця і він не може бути примушений до здійснення таких заходів. Також правом виконавця є і притягнення боржника до адміністративної відповідальності згідно з ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідна практика відповідає висновкам Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду від 9 червня 2020 року у справі № 761/30054/18-ц).

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги, що до правовідносин які склалися у цій справі слід застосовувати постанову ВП ВС від 16 листопада 2022 року (справа № 910/7310/20), оскільки у зазначеній постанові інші правовідносини.

Зокрема, за обставинами справи, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду оскаржувалися дії виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, яке неможливо було виконати без участі боржника.

Дані фактичні обставини, які склалися у цій справі є відмінними.

Зокрема, стягував вважає, що приватний виконавець повинен був скласти протокол відповідно до ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, статтею 188-13 КУпАП передбачено, що невиконання законних вимог державного виконавця, приватного виконавця щодо усунення порушень законодавства про виконавче провадження, несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання недостовірних відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання на вимогу державного виконавця, приватного виконавця декларації про доходи та майно, що подається відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", чи зазначення у такій декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну відомостей, які зазначаються у декларації, неповідомлення боржником про зміну місця проживання чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також неявка без поважних причин за викликом державного виконавця, приватного виконавця - тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Такі доводи апеляційної скарги є безпідставними з урахуванням того, що підставою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення - сукупності юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначаються вчинене протиправне діяння як конкретне адміністративне правопорушення.

Так, об`єкт адміністративного правопорушення - це суспільні відносини, врегульовані нормами адміністративного права, яким завдано шкоди адміністративним правопорушенням. Іншими словами, це те, на що спрямовано адміністративне правопорушення.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення - це зовнішні ознаки та обставини які характеризують адміністративне правопорушення.

Суб`єкт адміністративного правопорушення - це особа, яка вчинила адміністративне правопорушення. Суб`єктом адміністративного правопорушення може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку, та юридична особа незалежно від форми власності.

Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення - внутрішнє (психічне) ставлення суб`єкта правопорушення до скоєного діяння і його шкідливих наслідків.

Таким чином, обов`язок приватного виконавця вчинити дію щодо бездіяльності якого подана скарга, залежить від наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення.

Матеріалами справи встановлено, що на звернення стягувача від 15 серпня 2023 року виконавцем була надана відповідь, що боржником були виконані вимоги, які були пред`явлені виконавцем і виконавцем не встановлено ознак наявності у діях боржника бездіяльності складу адміністративного або кримінального правопорушення. Саме це було підставою для відмови.

Доводи апеляційної скарги не містять фактів, які спростовують висновок приватного виконавця.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що приватним виконавцем здійснені всі необхідні заходи, спрямовані на виконання рішення суду в межах своїх повноважень дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 і доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують, а тому ухвала Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з ОСОБА_1 на користь боржника ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

Стаття 270 ЦПК України передбачає, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої).

Відповідно до положень частини першої, пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Тому, обов`язковою умовою для вирішення питання про стягнення судових витрат має бути відповідна про це заява сторони, зроблена або подана до судових дебатів у справі.

Крім того, у ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Таким чином, наслідком неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат може бути відмова у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого судового збору, на що прямо вказує норма ч. 2 ст. 134 ЦПК України.

Є усталеною судова практика Верховного Суду, який притримується позиції, що право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Так, у ряді постанов Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, №905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020 зазначається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Крім того, у справі № 922/676/21 окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.

Отже, подання попереднього розрахунку суми судових витрат на більш пізніх стадіях не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат, проте залишається на розсуд суду, а відтак у сторони залишається і ризик не отримати відповідне відшкодування судових витрат.

Реалізація дискреційних повноважень суду щодо відшкодування судових витрат за рахунок іншої сторони судового спору у разі, якщо попередній розрахунок таких витрат було подано на більш пізніх стадіях, залежить від наведення обґрунтованості причин несвоєчасного подання попереднього розрахунку суми судових витрат.

Жодних таких обставин стороною, яка просила відшкодування судових витрат на правничу допомогу, у заяві не наведено та в оскаржуваній ухвалі судом не встановлено.

В судовому засіданні під час апеляційного провадження представником боржника також не наведено жодних причин, які призвели до несвоєчасного подання попереднього розрахунку суми судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із письмовими поясненнями 9 жовтня 2023 року ОСОБА_2 не заявив та не подавав попереднього розрахунку суми судових витрат, які очікує понести у зв`язку із розглядом скарги. Відповідно до протоколу судового засідання від 9 жовтня 2023 року, який міститься в матеріалах справи, у судовому засіданні представником боржника ОСОБА_2 також не було заявлено про судові витрати, які ОСОБА_2 поніс у зв`язку із розглядом справи.

У постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 Велика Палата Верховного Суду відмовивши у відшкодуванні витрат на правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції з тих підстав, що стороною під час розгляду справи в суді першої інстанції разом з першою заявою не подано суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи (пункт 6.52. цієї постанови).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що договір № 23012 від 17 лютого 2023 року був укладений боржником з адвокатом ще до подання письмових пояснень до суду. Отже, боржник був однозначно обізнаний про витрати на правову допомогу та мав усвідомлювати орієнтовний розмір таких витрат на правничу допомогу.

Крім того, звертаючись 21 жовтня 2023 року із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та долучаючи до неї докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, представник боржника не направив такі докази стороні стягувача.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати на правову допомогу визначаються згідно договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, тобто у розумінні ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Тому, ураховуючи наведене, підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн встановлено не було.

Отже, на підставі статті 376 ЦПК України апеляційний суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 4 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволення заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2024 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба