КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/2854/17-ц

номер провадження 22-ц/824/2116/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи представник відповідача Кролевець Р.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року /суддя Остапчук Т.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И В:

До Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами про захист прав споживачів,визнання кредитного договору №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 року недійсним.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 214-218/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, задовольнивши вимоги позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, в матеріалах справи відсутні належним чином засвідчені первинні бухгалтерські документи, відповідачем також не надано оригіналів. У висновку судової експертизи від 23.10.2018 р. зазначено припущення, що копія заяви на видачу готівки відображена у виписці по особовому рахунку. Експертизою не надано відповіді на заявлені питання, а судом першої інстанції проігноровані клопотання про витребування оригіналів документів та призначення додаткової експертизи. Твердження суду першої інстанції, що між сторонами укладено кредитний договір на надано кошти у розмірі 30 500 доларів США не відповідає матеріалам справи. Судом першої інстанції не було взято до уваги висновок аудитора від 29.08.2015 р., який вказує, що реальна відсоткова ставка становить 14, 731% в той час коли у кредитному договорі вона встановлена у розмірі 11, 90%, отже, при укладенні договору банком допущено обман споживача зі сторони банку. Також вказувала, що судом першої інстанції не надано оцінки порушення банком порядку надання та отримання коштів в іноземній валюті.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» Н.А. Ковеза звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що метою звернення позивача до суду є не захист своїх прав, а уникнення виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування такими коштами. З моменту укладення кредитного договору, яким, на думку позивача, порушено її права, до моменту звернення з позовом по даній справі пройшло 9 років. Строк позовної давності для звернення до суду, з метою захисту особи закінчився в червні 2011 року. Будь-яких підстав поважності пропуску строку позовної давності позивачем не надавалось. На виконання умов спірного договору позивачка отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів, зокрема з липня 2008 по 2015 рік позивач здійснювала погашення кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом. Те, що позивачка особисто підписала кредитний договір та виконувала його умови, свідчить про досягнення згоди між сторонами щодо усіх істотних умов договору. Позивачка із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору до банку не зверталася та не скористалася наданим ЗУ «Про захист прав споживачів» правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту. Доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, позивачкою не надано.

Апелянт в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 26.06.2008 року з ПАТ "Сведобанк" був підписаний кредитний договір із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованою Банком для будь яких клієнтів - фізичних осіб.

Згідно умов кредитного договору позивач повинна була отримати кошти у розмірі 30 500 доларів США зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитними коштами.

Позивач, звертаючись до суду вказує, що за кредитним договором №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 року коштів в сумі 30 500 доларів США не отримувала.

29.08.2015 року позивач звернулась з листом - замовленням до незалежного аудитора, яким проведено аудиторський висновок та розраховано реальну відсоткову ставку, яка складає 14,731% а не як зазначено у п. 1.3 договору 11,90%.

Також у справі проведено судово-економічну експертизу від 23.10.2018 року №11651/18-72/11652/18-71. /т. 2 а.с. 7-20/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався ст. ст. 205, 207 ЦК України, про те, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їх власноручних підписів.

За ступенем недійсності правочини поділяються на нікчемні та оспорювані. Нікчемні - абсолютно недійсні правочини за законом. Оспорювані - такі, що можуть бути недійсними лише за певних умов. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про не знання позивача процентної ставки по кредитному договору №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 р тому, суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, щодо неточності проведеної експертизи, припущень експертів, призначення повторної експертизи і не отримання коштів як і не надання банком оригіналів бухгалтерських документів, відсутності видачі коштів, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

На виконання умов спірного договору позивачка виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів, зокрема з липня 2008 по 2015 рік позивач здійснювала погашення кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом, що підтверджується випискою по особовому рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом. /т. 1 а.с. 157-241/

Те, що позивачка особисто підписала кредитний договір та виконувала його умови, свідчить про досягнення згоди між сторонами щодо усіх істотних умов договору. Позивачка із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору до банку не зверталася та не скористалася наданим частиною 6 етап і 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту.

Апелянтом також не вказано підстав для недійсності договору в цілому, зважаючи також на його часткове виконання.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Доводи щодо відсоткової ставки, апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що такі обставини справи можуть слугувати підставою для здійснення перерахунку по кредиту а не недійсності договору.

Крім того, позивачем заявлено по суті взаємовиключні вимоги з посиланням на взаємовиключні норми права щодо визнання правочину недійсним.

Зокрема, у позові заявлено, що кредитні кошти ОСОБА_1 не отримувала, іноземна валюта /кредитні кошти/ повинна використовуватись виключно через поточний рахунок, договорів на обслуговування якого не укладалось, договір було підписано під впливом обману з боку банку, чим порушено ЗУ «Про захист прав споживачів».

Водночас, Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

За приписами статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Одночасне застосування положень статей 229, 230 ЦПК України, а також статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" як підстав для визнання недійсним договору є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними.

Аналогічна позиція висловлена у Постанові ВС від 22.12.2022 р. провадження № 61-5752св20.

Позивач як споживач фінансових послуг була належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із зазначенням всіх обов`язкових умов, тому банком під час укладення оспорюваного договору додержано норми Закону України "Про захист прав споживачів". /т. 1 а.с. 23-34/

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: