справа № 752/2695/22 головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
провадження № 22-ц/824/682/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Ковальчуком Ярославом Вадимовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та просила стягнути з Державного підприємства спеціального зв`язку середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29 474,13 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 99 200,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в квітні 2012 року була прийнята на посаду юрисконсульта 1 категорії юридичної служби Державного підприємства спеціального зв`язку. В серпні 2018 року була переведена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу. Згодом в березні 2020 року призначена на керуючу посаду начальника маркетингу та продажу послуг Державного підприємства спеціального зв`язку.

01 жовтня 2021 року у зв`язку із зміною назви відділу та відповідними змінами в штатному розписі була переведена на посаду відділу локального збуту (формально відділ маркетингу та продажу послуг було розділено на 2 відділи, а саме: на відділ локального збуту та відділ регіонального збуту).

Загальний стаж її роботи на вказаному підприємстві становить близько 11 років. До цього працювала на філії підприємства юрисконсультом 2 категорії. Зазначила, що за період роботи до неї неодноразово застосовувалися заохочення, мала кар`єрне зростання. 3 26 серпня 2021 року по 03 грудня 2021 року виконувала обов`язки Першого заступника генерального директора Державного підприємства спеціального зв`язку, та займала деякий час посаду Генерального директора цього підприємства.

01 січня 2022 року у зв`язку із затвердженням нового штатного розпису та нової структури ДПСЗ, нею була написана заява на переведення та призначена на посаду начальника відділу маркетингу та продажу послуг (замість відділу локального збуту та відділу регіонального збуту, знову створено один відділ маркетингу, договорів та продажу послуг).

Проте, 10 січня 2022 року наказом № 2к її було звільнено з займаної посади начальника маркетингу, договорів та продажу послуг ДПСЗ згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

Однак, вважає, що вказане звільнення її з посади начальника маркетингу та продажу послуг є незаконним, адже заява була подана нею внаслідок вчинення на неї тиску з боку роботодавця, у зв`язку чим змушена була звернутись до суду із вказаним позовом, який просила задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з зазначеними рішеннями суду, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Ковальчука Ярослава Вадимовича, подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкодита ухвалити нове рішення про задоволення в повному обсязі позову ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, в апеляційній скарзі просила призначити комплексну судову експертизу заяви про звільнення за угодою сторін, написану ОСОБА_1 з метою визначення її душевного стану під час написання заяви та стягнути з Відповідача на користь Позивача усі витрати, що стосуються проведення судової експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що рішення суду за своїм змістом є необґрунтованим, суперечить правовим нормам, крім цього судом були допущені процесуальні порушення, в тому числі щодо проведення підготовчого провадження.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянтом викладено обставини, які зазначені в позовній заяві, та зазначено, що судом не прийнято до уваги доводи, які були викладені позивачем в позові про погрози, неупереджене ставлення, примушування до написання заяви про звільнення.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20 вересня 2023 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від Державного підприємства спеціального зв`язку. У відзиві зазначено, що ухвалене рішення суду першої інстанції у справі є законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, суд зробив правильні висновки, що домовленість між сторонами про припинення трудового договору за згодою дійсно існувала, це підтверджується особисто поданою позивачем заявою про припинення трудового договору, із зазначенням в ній підстав та дати припинення трудового договору. Всі доводи про нібито упереджене ставлення, моральний тиск, примушування до написання заяви про звільнення, вчинення заходів з метою позбутися, є надуманими, і необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами.

Клопотання про призначення комплексної судової експертизи заяви про звільнення позивача відповідач вважає необґрунтованою, безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню, оскільки факт власноручного написання цієї заяви позивач не тільки не оспорює, а навпаки підтверджує.

У судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апелянтка та її представник, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в ній доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 з 10 квітня 2012 року працювала в Державному підприємстві спеціального зв`язку на різних посадах, а з 01 січня 2022 року - на посаді начальника відділу маркетингу, договорів та продажу послуг (а.с.15-17).

30 грудня 2021 року за підписом ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку надійшла заява про її звільнення з роботи з 10 січня 2022 року за угодою сторін, яка погоджена відповідачем 30 грудня 2021 року (а.с.124).

Наказом Державного підприємства спеціального зв`язку від 10 січня 2022 року № 2к ОСОБА_1 , начальника відділу, звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, із виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку (а.с.125).

Судом встановлено, що в день звільнення позивача 10 січня 2022 року їй було здійснено усі виплати, що належали при звільненні, а саме: компенсація за невикористані дні відпустки в розмірі 7 879,60 грн., оклад в розмірі 2 734,38 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 273,44 грн., сума індексації заробітної плати в розмірі 41,87 грн., всього 8 798,08 грн. Факт проведення повного розрахунку з позивачем підтверджується платіжною відомістю від 10 січня 2022 року (а.с.95).

Також, в день звільнення 10 січня 2022 року позивач на роботу не з`явилася, відповідачем в той же день було надіслано їй лист № 08-17/01, з повідомленням про вручення № 81, про необхідність прибути на підприємство для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення (а.с.96).

ОСОБА_1 ознайомлена з наказом та отримала його копію.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, і анулювання такої домовленості не мало місця, тому дійшов висновку що звільнення з роботи відбулося з дотриманням вимог п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, суд першої інстанції доводи позивача про те, що написання заяви про звільнення було здійснено під психологічним примусом (тиском) роботодавця вважав безпідставними, оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано, зокрема, звернення до правоохоронних органів з цього приводу. Натомість з матеріалів справи вбачається, що зі змістом наказу про звільнення, остання ознайомилась, отримала його копію, жодних зауважень чи незгоди з наказом не зазначила (у тому числі не відмовилась отримати копію наказу через незгоду із ним). При ознайомленні із наказом про звільнення та отриманні його копії позивач також не вказувала на подання (надсилання) заяв про відкликання заяви про звільнення (не висловила заперечення проти звільнення). Доказів анулювання домовленості про припинення трудового договору при взаємній згоді про це власника і працівника також суду не надано.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки підставою для прийняття наказу про звільнення була особиста письмова заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін, написана власноруч позивачем, на заяві є її особистий підпис та дата і жодних доказів чинення на позивача відповідачем тиску, погроз, примушення до написання заяви про звільнення, матеріали справи не містять та позивачем доведено не було, позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. При цьому, позивач в ході розгляду справи, скориставшись своїми правами, наданими їй цивільним процесуальним законодавством, на власний розсуд, клопотань щодо витребування доказів, виклик свідків, тощо, необхідних для підтвердження своєї позиції, не заявляла.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення її на посаді. А враховуючи те, що в ході розгляду справи неправомірність звільнення позивача не знайшла свого об`єктивного підтвердження, і не встановлено підстав для її поновлення на роботі, а розрахунок з позивачем роботодавцем було проведено у день звільнення і доказів затримки не встановлено, суд вважав, що оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними тому також не підлягають задоволенню.

Крім того, оскільки в ході розгляду справи судом не встановлено протиправність дій відповідача при звільненні позивача, не доведено наявність моральних страждань, які були б спричинені звільненням та жодних доказів наявності моральної шкоди, матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, а отже, задоволенню не підлягають виходячи з такого.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Отже, анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16, у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 року у справі № 306/1425/17, від 27.05.2020 року у справі № 404/6236/19, від 09.02.2022 року у справі № 216/1947/20-ц, від 29.06.2022 року у справі №748/1266/21, який було вірно застосовано судом першої інстанції в межах даної справи.

Отже, встановивши, що заява позивачки щодо звільнення з роботи за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України викладена у письмовій формі, в якій вказані прохання звільнити її за угодою сторін і наявна конкретна дата звільнення, при цьому позивач не заявляла про відкликання (анулювання) цієї заяви і роботодавець не надавав своєї згоди на відкликання такої заяви, тобто не було досягнуто взаємної згоди про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо доводів апелянта в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то вони апеляційним судом розцінюються критично, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме.

Підготовче засідання було призначене та проводилося 24 жовтня 2022 року, яке перенесено на 07 лютого 2023 року, згідно протоколу судового засідання були присутні позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 (т.1 а.с.187-188).

В матеріалах справи наявне клопотання представника позивача, адвоката Ковальчука Я.В. від 07 лютого 2023 року про закриття підготовчого засідання та аналогічне клопотання представника відповідача ОСОБА_3 (т.1, а.с.216, 217), наявна довідка про неявку учасників процесу та не фіксування судового процесу технічними засобами (т. 1, а.с.219), ухвала суду від 07 лютого 2023 року про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду по справі на 13 квітня 2023 року.

Отже, порушень прав сторони позивача або процесуального законодавства при проведенні підготовчого провадження судом першої інстанції колегією суддів не встановлено. Крім того, інших порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд також не встановив.

Щодо клопотання апелянта про призначення комплексної судової експертизи заяви про звільнення за угодою сторін, написаної ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що воно не підлягає до задоволення оскільки згідно з частиною 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо збирання нових доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Відтак, враховуючи, що клопотання про призначення експертизи не подавалося позивачем до суду першої інстанції, тобто фактично позивач просить апеляційний суд про збирання нових доказів у справі, не вказуючи при цьому поважність причин не подання такого клопотання до суду першої інстанції, у його задоволенні слід відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги також розцінюються апеляційним судом критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному перегляді не встановлено.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду №524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Ковальчуком Ярославом Вадимовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди- залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлений 02 лютого 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова