22.01.2024 Єдиний унікальний номер 705/2831/23
Провадження № 2/205/1629/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 рік м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бізяєвої Н.О.

за участю секретаря судового Бородавки А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Кузнєцової Любов Олександрівни до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Тисячна Ірина Костянтинівна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Кузнєцової Л.О., звернулась до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Тисячна І.К., в якій просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , на час відкриття спадщини, разом зі спадкодавцем - її чоловіком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (справа єдиним унікальним номером 705/2831/23).

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 06.09.1968 р. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, псля смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . За життя спадкодавець заповіту не складав. На момент смерті ОСОБА_3 , позивачка постійно проживала разом з померлим, були зареєстровані за однією адресою. Подати заяву до нотаріальної контори та отримати свідоцтво про право на спадщину за місцем відкриття спадщини, тобто в Маріуполі, позивач не встигла через те, що 24.02.2022 року почалися воєнні дії на території України та м. Маріуполь було окуповано. 03.05.2023 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Тисячної І.К. із заявою про видачу Свідоцтва на прийняття спадщини. Нотаріусом було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 03.05.2023 року за №72342116. 04.03.2023 року нотаріусом було надано рояснення щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, в якому зазначено дві причинпи не можливості видати свідоцтва про право на спадщину: неможливість встановити фактичне прийняття спадщини у зв`язку з відсутністю документів про місце проживання померлого на момент смерті та відсутність врегульованої можливості оформлення спадщини та отримання свідоцтва на право на спадщину за законом за місцем подання першої заяви та заведення спадкової справи, щодо тимчасово окупованих територій. По перший причині зазначила, що місцем реєстрації позивача на момент смерті ОСОБА_3 є АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у паспорті та Витягом з реєстру територіальної громади від 03.05.2023 року. Щодо місця реєстрації ОСОБА_3 на момент його смерті, відповідно запису у Реєстрі про смерт серед іншого містить інформацію про місце проживання померлого. Відповідач ОСОБА_4 є донькою померлого, спадщину не приймала, але і не відмовлялась від неї.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.06.2023 року визначено матеріали вказаної справи передати за підсудністю на розгляд Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, куди остання надійшла 11.07.2023 року та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передана до провадження судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Бізяєвій Н.О.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 11.07.2023 року, справа передана в провадження судді Бізяєвої Н.О.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2023 року прийнято до провадження цивільну справу №705/2831/23 за позовом ОСОБА_1 та відкрите загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2023 року витребувано у Чорноморського відділу державної рестрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Маріуполь Донецької області.

11.08.2023 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив, відповідно якого зазначила, що не заперечуж щодо задоволення заяелних позовних вимог, просила розгляд справи проводити без її участі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

02.11.2023 року на адресу суду представником відповідача Маріупольської міської ради Донецької області надійшов відзив, відповідно якого зазначено, що зі змісту позовної заяви Позивачка - ОСОБА_1 вважає, що прийняла спадщину після смерті спадкодавця - ОСОБА_3 , оскільки нібито проживала спільно з останнім на момент відкриття спадщини, однак за невідомими обставинами не оформила спадщину, тобто не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальних органах, оскільки була переконана, що спадщина прийнята нею автоматично, оскільки вона мешкала на момент смерті зі спадкодавцем. У якості доказів спільного проживання Позивачка посилається на довідку відмітку у паспорті щодо місця реєстрації, а також на витяг з реєстру територіальної громади. Проте, 28 квітня 2021 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 204/2707/19 вказав, що за змістом частини 3 третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Вважають, що державна реєстрація Позивачки у квартирі АДРЕСА_2 сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті спадкодавця за цією адресою. Просили відмовити у задоволені позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Позивач або її представник-адвокат Кузнєцова Л.О. не звертались до суду в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування доказів, а саме спадкової справи (або довідки про її відсутність) після смерті ОСОБА_5 , задля встановлення повного кола осіб, оскільки рішення по зазначеній справі може вплинути на права та обов`язки таких осіб.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 06.09.1968 року уклали шлюб, про що зроблено актовий запис №2968. ОСОБА_6 при укладанні шлюбу змінила прізвища з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » (а.с. 15).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в Донецькій області, м. Маріуполі, район Лівобережний (а.с. 11).

Йому за життя належало нерухоме майно у вигляді 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 . Інші частки по 1/3 вказаної квартири, належиать відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 26).

Відповідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №72342116 від 03.05.2023 року, після померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа № 70602004 (а.с. 20).

Як письмовий доказ спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надано копію паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з відповідною відміткою зареєстрованої адреси, а сам: АДРЕСА_1 (а.с. 10), та Витяг з реєстру територіальної громади №2023/ від 03.05.2023 року, про реєстрацію ОСОБА_1 з 17.10.1980 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

З огляду на повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть за № від 23.08.2023 року, вбачається внесене місце проживання померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , як адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_9 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьки зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 22).

Відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_9 09.06.2001 року, прізвища після одруження ОСОБА_8 змінила на ОСОБА_11 (а.с. 23).

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2З Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18).

Суд, досліджуючи вказані обставини, вважає, що лише підтвердженим місцем реєстрації позивача та померлого без інших доказів, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини - не достатньо, з огляду на те, що саме по собі визначення "постійне проживання" зводиться зокрема до того, що певні особи протягом значного часу перебувають у таких відносинах, які б незалежний спостерігач мав змогу оцінити як "постійне проживання" таких осіб. Зокрема це охоплюється введенням спільного господарства; наявністю спільних витрат; наявність спільного бюджету; наявність спільного харчування, купівлі певного майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, ОСОБА_1 не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, тому, за таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 3, 4-7, 1-13, 17-18, 76-81, 89, 141, 211, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Кузнєцової Любов Олександрівни до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Тисячна Ірина Костянтинівна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 січня 2024 року.

Суддя: Н.О. Бізяєва