Апеляційне провадження №22-ц/824/1585/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Лайн», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», про визнання стягувача таким, що прострочив,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання стягувача таким, що прострочив виконання зобов`язання. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.07.2021 року ним для належного виконання зобов`язань згідно з судовим наказом № 2-н-458 від 29.07.2009 р. було передано ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» заяву про належне виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № 15/2007/441378/2/294 від 18.09.2007 року та оригінал простого акцептованого індосаментного деміцільованого векселя серії АА № 2845594. Посилаючись на те, що ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» не прийняло запропоноване ним належне виконання зобов`язань та безпідставно повернуло йому оригінал вищевказаного векселя, позивач вважає такі дії неправомірними, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати кредитора, який відмовився прийняти належне виконання зобов`язань, таким, що прострочив.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Лайн», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», про визнання стягувача таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд змінити рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

06.11.2023 року відповідач направив на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 25.01.2024 року позивач та треті особи не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подали.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 повідомлявся про час та місце розгляду справи, шляхом направлення поштового відправлення на адресу, яку ж сам апелянт зазначав при звернені до суду. З наявного у матеріалах справи поверненого конверту вбачається, що повістка про виклик апелянта до суду не була вручена апелянту та повернута до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Жодного повідомлення про зміну місця проживання апелянт до суду не надав. З метою дотримання доступу до правосуддя, апеляційним судом на офіційному сайті було розміщено повідомлення про час та місце розгляду даної справи. З огляду на вищевказане, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 належним чином було повідомлено про час та місце розгляду даної справи.

23.01.2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від імені ОСОБА_1 надійшов електронний лист з клопотанням про відкладення слухання справи. В той же час вказаний лист не підписаний ЕЦП.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 6 цього Закону, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно ч.4 ст.18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

В даному випадку, жодної інформації про те, що клопотання про відкладення розгляду справи підписане цифровим підписом, матеріали справи не містять.

В свою чергу наведені недоліки позбавляють суд апеляційної інстанції можливості ідентифікувати особу, яка подала вищевказане клопотання, відтак і можливості визнати вищевказане клопотання процесуальним документом.

З огляду на вищевказане, в апеляційного суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 18.09.2007 р. між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір кредитної лінії № 15/2007/441378/2/294. З метою забезпечення виконання взятих на себе ОСОБА_2 зобов`язань за вказаним договором 18.09.2007 р. між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, а також між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Судовим наказом Зарічного районного суду м.Суми від 29.07.2009 р. у справі № 2-н-458/09 стягнуто з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 3454546,68 грн.

Вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ВП № 44872961).

01.07.2021р. позивачем було направлено ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» як правонаступнику стягувача заяву про належне виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № 15/2007/441378/2/294 від 18.09.2007р. та оригінал простого акцептованого індосаментного деміцільованого векселя серії АА № 2845594, але останнім не було прийнято належне виконання зобов`язань запропоноване позивачем та 08.07.2021р. було повернуло оригінал векселя з відповідною заявою.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що умовами кредитного договору сторонами не погоджувався порядок виконання зобов`язань шляхом передання кредитору векселя, що свідчить про неналежність виконання зобов`язань у такий спосіб, при цьому нормами чинного законодавства не передбачено використання простого векселя як способу оплати коштів за кредитним зобов`язанням.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, свої незгоду апелянт ґрунтував на наступному:

1. суд першої інстанції здійснював тривалий розгляд справи;

2. суд вийшов за межі позовних вимог;

3. суд першої інстанції безпідставно змінив відповідача;

4. суд відхилив вимоги про неналежність розрахунку в даному випадку за допомогою векселя при цьому, не взяв до уваги експертний висновок наданий позивачем.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із вказаними доводами апелянта.

По-перше, відповідно до положень ст.. 376 ЦПК України підставою для оскарження рішення може бути порушення судом норм матеріального або процесуального права. При цьому, не будь-яке порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування і оскарження рішення і ухвалення нового, а лише ті, що призводять до неправильного вирішення справи. Процесуальним законом передбачені порушення процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування судового рішення. В той же час, такі випадки в даній справі відсутні.

Оскільки посилання апелянта на тривалий розгляд справи не обґрунтовують неналежність висновків суду першої інстанції по суті питання, такі посилання не можуть бути підставою для задоволення апеляційних вимог позивача.

По-друге, колегія суддів апеляційного суду не вбачає виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог. Незважаючи на те, що суд першої інстанції відмовив позивачу у визнанні відповідача таким, що прострочив виконання зобов`язання, в той час як позивач просив визнати відповідача таким, що прострочив, зважаючи на фактичні обставини справи та правові норми, які були предметом судового розгляду, колегія приходить до висновку про те, що по суті судом першої інстанції була розглянута саме вимога, яку заявляв позивач. За таких умов посилання на вихід суду за межі позовних вимог не можуть вважатися належними.

По-третє, у відповідності до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції розглядає справу виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Крім того, в суді апеляційної інстанції не можуть бути предметом розгляду вимоги та обставини, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогами до ТОВ «Преміум Лігал Колекшн». При цьому при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції розглянув і вимоги до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Лайн». Зазначене стало можливим у зв`язку з тим, що в ході розгляду справи суд постановив дві ухвали про заміну відповідача у справі в порядку процесуального правонаступництва, спочатку - на ТОВ «Цикл Фінанс», а згодом - на ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Лайн», оскільки ці компанії по черзі викуповували одна у одної право вимоги до позивача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апелянта з приводу того, що відступлення права вимоги до позивача не обумовлює наявності підстав для зміни відповідача у справі в порядку процесуального правонаступництва, оскільки позивач володіє правом самостійно обирати до кого заявляти позовні вимоги і чиї саме дії оскаржувати.

З позиції позивача вбачається, що в рамках даної справи він оскаржує конкретні дії саме ТОВ «Преміум Лігал Колекшн». В той же час, як вже зазначалося вище, заміна відповідача по справі здійснювалась судом в порядку процесуального правонаступництва відповідними ухвалами суду, які у відповідності до п. 28 ч. 1 ст. 353 ЦПК України можуть бути предметами окремого апеляційного оскарження. Незважаючи на наявність у нього права оскаржити судові рішення, які змінюють склад учасників справи, таким правом позивач не скористався, зазначені ухвали суду першої інстанції не оскаржив. На даний час вказані ухвали набули законної сили і в рамках даного апеляційного провадження не можуть бути предметом розгляду апеляційного суду. При цьому фактично вимоги позивача до первісного відповідача не були предметом розгляду суду першої інстанції, відтак не можуть бути предметом розгляду і суду апеляційної інстанції.

По-четверте: у відповідності до положень ч. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта не можуть бути питання права. В той же час наданий позивачем висновок містить саме висновки щодо питань застосування права.

В певних випадках чинним процесуальним законом України передбачена можливість існування та використання судом висновку експерта у галузі права, в той же час відповідно до положень п. 2 ст. 114 ЦПК України такий висновок може стосуватися виключно лише застосування аналогії закону чи аналогії права або щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Оскільки наявний у матеріалах справи експертний висновку не стосується вищевказаних обставин, він не може вважатися висновком експерта в галузі права.

Додатково колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.. 73 ЦПК України як експерт у галузі права може залучатися лише особа, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права. В даному ж випадку з наданого до матеріалів справи експертного висновку вбачається, що його склала особа з економічною, а не правовою освітою.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду не вбачає порушень процесуального закону в діях суду першої інстанції, який відхилив представлений позивачем до матеріалів справи експертний висновок.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом і доводи апелянта щодо неналежності вирішення справи по суті питання.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526,530,610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 3.1.3. Кредитного договору визначає, що повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється Позичальником шляхом внесення готівки в касу банку або шляхом безготівкового переказу.

Тому належним виконанням зі сторони Позивача та, відповідно припиненням зобов`язань за Кредитним договором, має бути саме повернення кредиту.

Крім цього у відповідності до п. 9.4. Постанови правління Національного банку України № 508 від 16.12.2002 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України», яку Позивач застосовує як обґрунтування позову, використання векселів для розрахунків за заборгованістю за банківським кредитом не допускається.

Згідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Фактично насильна (у такий спосіб) передача боржником простого векселя кредитору у рахунок погашення кредитної заборгованості, замість повернення ним грошових коштів (кредиту), які він отримав відповідно до Кредитного договору, не відповідає ні умовам Кредитного договору, ні інтересам Відповідача як кредитора.

У даному випадку просимо суд врахувати на наступну правову позицію Верховного суду (постанова від 11.11.2020 р. у справі № 753/11009/19).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансовим банківських векселів, векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів.

На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинна мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов`язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов`язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Тобто, Закон України «Про обіг векселі в Україні» не містять положень, які б дозволяли використовувати простий вексель як спосіб оплати коштів за кредитним зобов`язанням.

Окремо апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції мав керуватися саме тими нормами, на які посилався позивач. Пункт 6 постанови Національного банку України № 508 від 16.12.2002 року, яку позивач поклав в основу свого позову, не регулює спірні правовідносини, оскільки регламентує наслідки передання боржником кредиторові векселя лише в порядку виконання зобов`язання, на підставі якого такий вексель був виданий, що не відповідає фабулі даної справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько