Провадження №2/752/1728/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Кордюкової Ж.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Мазур Ірина Олександрівна в інтересах ОСОБА_1 за допомогою модуля Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 01.09.2022 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до пункту 1.1. договору первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором замість первісного кредитора за розпискою у відповідності до якої станом на 16 січня 2021 року загальний борг Позичальника ОСОБА_1 … (далі - Боржник) перед первісним кредитором складає 110698,00 $.

В п. 2.1 Договору сторони погодили, що за передане право вимоги до боржника за основним договором новий кредитор сплатив до підписання оспорюваного договору первісному кредитору «номінальну вартість боргового зобов`язання зазначеного у договорі».

Будь-які докази реального розрахунку між відповідачами за позовом за купівлю права вимоги до ОСОБА_1 відсутні.

Розділом 3 договору сторони передбачили права та обов`язки сторін, а саме - тільки обов`язки первісного кредитора.

Відомості про складення та підписання акту приймання-передачі документів до договору відступлення права вимоги в порядку п. 3.1 оспорюваного договору між первісним кредитором та новим кредитором відсутні.

Договір про відступлення права вимоги від 01.09.2022 є недійсним та порушує права позивача .

З огляду на суб`єктний склад оспорюваного правочину можна зробити висновок, що йдеться не про договір факторингу, а договір купівлі-продажу права вимоги.

Отже, для встановлення ознак фіктивності оспорюваного договору необхідно керуватися положеннями ЦК України про купівлю-продаж.

Однією з істотних умов договору купівлі-продажу (у тому числі права вимоги) є ціна, а також обов`язок покупця сплатити за предмет договору купівлі-продажу. Однак доказів розрахунків між сторонами оспорюваного договору не надано, що вказує на те, що відповідачі не мали наміру створення правових наслідків, передбачених для договору оплатної цесії (купівлю-продаж права вимоги за номінальною вартістю боргу, якого насправді не існує.

Аналізуючи поведінку відповідачів при укладенні оспорюваного договору 01.09.2022 та їхні подальші дії зі звернення до суду із позовом вже 05.09.2022, сторони оспорюваного договору не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а його укладання здійснювалося з метою спеціального створення ОСОБА_2 підстави для звернення до суду з позовом до колишньої співмешканки з метою безпідставного отримання від неї грошей через образу, що подальше їхнє спільне життя не склалося.

Оспорюваний правочин було укладено виключно з метою введення в оману суду та ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 очевидно побоялася кримінальної відповідальності за шахрайство та не бажала виступати позивачем у справі про стягнення неіснуючого боргу за сфабрикованою підпискою, чого не можна сказати про ОСОБА_2 ..

Позивач договору позики із ОСОБА_3 не укладала, грошей у сумі 110698 $ (будь-якої країни походження) за договором позики від останнього не отримувала. Вказане випливає також зі сфабрикованої, надрукованої на комп`ютері розписки, зі змістом якої позивач ознайомилася лише у матеріалах справи №757/26077/22-ц.

Таким чином, за оскаржуваним договором було передано неіснуючу вимогу.

Оскільки існує спір щодо існування вимоги, переданої за оспорюваним договором, вимогу не можна вважати дійсною, оскільки існування вимоги та її розмір не є підтверджений належним чином, а є абстрактним, визначеним лише ОСОБА_3 , у зв`язку із чим вимога, передана за оспорюваним договором є недійсною.

Водночас, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги. Тобто, укладаючи договір про відступлення права вимоги від 01.09.2022 всупереч положенням законодавства було передано недійсну вимогу, що є додатковою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 01.09.2022 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

20.09.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Фомін М.В. надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що фактом укладення та виконання оскаржуваного договору від 01.09.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 засвідчили та реалізували намір здійснити передачу права вимоги на існуючу заборгованість від ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .

Договір від 01.09.2022 було спрямовано саме на відступлення вимоги по конкретно визначеній заборгованості і за результатами реалізації такого договору відповідне право вимоги перейшло від первісного до нового кредитора.

Дійсно 09.09.2022 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив суд, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості, що виникла на підставі зобов`язання, що засвідчено розпискою ОСОБА_1 від 16.01.2021, виданою на користь ОСОБА_3 , а з 20.01.2023 в загальному позовному провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває зазначена позовна заява в рамках цивільної справи №757/26077/22-ц про стягнення боргу.

Проте, вищезазначене підтверджує наявність наміру створити юридичні наслідки, що передбачені договором від 01.09.2022, зокрема, виникнення, зміну, припинення та реалізацію цивільних прав та обов`язків, зокрема, між учасниками договору від 01.09.2022 та робить очевидним, що за своїм змістом і наслідками, договір від 01.09.2022 спрямований саме на настання обумовлених ним наслідків, а доводи позивача з приводу не спрямування такого договору на реальне настання обумовлених ним наслідків є лише необґрунтованими ні чим не підтвердженими припущеннями.

Щодо твердження позивача про відсутність в нього доказів здійснення розрахунку між учасниками договору від 01.09.2022, то факт здійснення розрахунку підтверджується, зокрема, змістом договору (п.2.1).

За таких обставин очевидним є висновок про те, що оскаржуваний договір відступлення права вимоги не суперечить законодавству, а доводи позивача з цього приводу є надуманими і безпідставними.

Відповідач ОСОБА_3 надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Фактом укладення та виконання оскаржуваного договору від 01.09.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 засвідчили та реалізували намір здійснити передачу права вимоги на існуючу заборгованість від ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .

Договір від 01.09.2022 було спрямовано саме на відступлення вимоги по конкретно визначеній заборгованості і за результатами реалізації такого договору відповідне право вимоги перейшло від первісного до нового кредитора.

Позивачем не доведено, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги порушує права позивача, а решта доводів, викладених в позовній заяві, зводяться до незгоди позивача з фактом укладення договору та обґрунтованих підстав для визнання договору недійсним позовна заява не містить.

Представник позивача адвокат Мазур І.О. надала відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2 , в якій зазначила, що відповідачами створені за фраудаторним договором фіктивні підстави для звернення відповідача до суду і стягнення грошових коштів за сфабрикованим правом вимоги. Відповідачем не надано жодного доказу реального виконання договору про відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги може відбуватись тільки за дійсною вимогою. Позивач в борг грошових коштів у ОСОБА_3 не брала. Існування вимоги та її розмір не є підтвердженими. Просила задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 склала розписку ОСОБА_3 про те, що бере в борг кошти в сумі 2034388 грн., що в доларовому еквіваленті становить 72527 доларів США. Станом на 16.01.2021 є невиплачений борг в сумі 38171 $. Загальний борг становить 110698 $. Позика є безвідсотковою.

01.09.2022 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги, умовами якого передбачено, що первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором замість первісного кредитора за розпискою, у відповідності до якої станом на 16 січня 2021 року загальний борг позичальника ОСОБА_1 перед первісним кредитором складає 110698,00 $ (пункт 1.1. договору).

Пунктом 1.2. договору від 01.09.2022 передбачено, що за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх своїх обов`язків за основним зобов`язанням, зокрема, стосовно повернення грошових коштів в сумі 110698,00 $.

В п. 2.1 договору від 01.09.2022 зазначено, що згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор здійснив розрахунки з первісним кредитором до підписання цього договору за номінальною вартістю боргового зобов`язання, зазначеного у договорі.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18).

Суд відзначає, що відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, положення ЦК України(зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги обґрунтовані тим, що він є фіктивним, за цим договором передана недійсна вимога.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Суд зауважує, що у розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.

Суд вважає, що право недійсної вимоги (неіснуючого боргу) є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором (тобто у справі №757/26077/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів), а не у цій справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, то він може бути визнаний недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

В п.2 договору від 01.09.2022 зазначено, що згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор здійснив розрахунки з первісним кредитором до підписання цього договору за номінальною вартістю боргового зобов`язання, зазначеного у договорі.

Стороною позивача не було надано суду доказів наявності умислу всіх сторін правочину, тобто відповідачів. Доводи позивача в цій частині грунтуються лише на припущеннях.

Крім того, суд відзначає, що з урахуванням змісту статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №926/1172/18, від 28.01.2020 у справі №924/1208/18.

Позивач не надала суду жодних доказів, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги порушує її права та законні інтереси, і які саме. Зазначене дає підстави для висновку про відсутність порушеного права позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, а також принцип диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, судові витрати позивачу за рахунок відповідачів не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Ж. І. Кордюкова