П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2024 року місто Київ

справа №755/6804/22

провадження №22-ц/824/6350/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 квітня 2023 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду від 20 квітня 2023 року, ухвалені у складі судді Арапіної Н.Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Київській області та в особі Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави України, в особі Департаменту патрульної поліції та в особі Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року постанову судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року скасовано та закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення позивач витратила багато часу для пошуку способів захисту своїх порушених прав. Це змушувало позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, боротьба виснажувала та викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням судових рішень. Внаслідок незаконних дій посадової особи відповідача Головного управління Національної поліції в Київській області позивач перебувала під судом у період з 19 червня 2020 року (дата складання протоколу) до 31 серпня 2020 року (день прийняття постанови Київського апеляційного суду про закриття справи про адміністративне правопорушення), що становить 2 місяці 12 днів. Отже, встановлений законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди складає 15 600 грн. Враховуючи численні незаконні дії поліцейських та суду першої інстанції, вважає, що розмір моральної шкоди має бути розрахований, виходячи з розміру відшкодування двох мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під судом. У зв`язку з чим просить стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 31 200,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 12 квітня 2023 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн..

В решті позовних вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 квітня 2023 року доповнено рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі ГУ НП в Київській області та в особі ГУ ДКСУ в м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади. Відмовлено ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з такими судовими рішеннями, позивач ОСОБА_1 10 травня 2023 року через засоби поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання про стягнення судових витрат в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є несправедливо заниженим, не відповідає мірі її душевних страждань через незаконність притягнення її до адміністративної відповідальності, необхідності вжиття великого обсягу додаткових зусиль для організації життя позивача через незаконні дії відповідачів..

В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення зазначає, що вона не клопотала про стягнення витрат на правову допомогу, нею було направлено клопотання про стягнення судових витрат, а саме компенсації за відрив від звичайних занять та витрат, пов`язаних з оплатою послуг поштового зв`язку.

Судом першої інстанціїне з`ясовано обставин, що мають значення для справи, зокрема обставини, на які посилалась позивач в обґрунтування заяви про ухвалення додаткового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Київській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.Вказав, що позивачка не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у фізичному болі, стражданнях, душевних стражданнях. Також, щодо оскарження додаткового рішення, зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору про надання правової допомоги, розрахунків витрат, та інших документів, що підтверджують обсяг та вартість наданих послуг або витрат на адвоката, не надано належних та допустимих доказів,що свідчать про оплату гонорару та інших витрат пов`язаних з наданням правової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Зазначає, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду. Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, то в цій частині зазначає, що позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження визначеної нею суми компенсації в розмірі 7174,30 грн., чим не виконала вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

ОСОБА_1 до суду подано пояснення в яких зазначено, що мінімальний розмір моральної шкоди, визначений нею у п.2.9.14 позовної заяви, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується практикою Верховного Суду. В своїх пояснення на відзив відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві Заярна А.І. вказала, що такий відзив на апеляційну скаргу у описовій частині не відповідає процесуальному закону та заперечує проти тверджень відповідача у його відзиві щодо недоведеності судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргоюОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 червня 2023 року у складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Зі змісту постанови вбачається, що 19 червня 2020 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №432748 за те, що 18 червня 2020 року о 23 годині 10 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Renault Sandero" д/н НОМЕР_1 в с. Кожухівка Васильківського району Київської області, не врахувала дорожню обстановку та при зміні напрямку руху допустила наїзд на металевий стовпчик, в результаті чого автомобіль та стовпчик отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України і вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП (а.с. 27, 30).

31 серпня 2020 року постановою Київського апеляційного суду постанову судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн., за вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, скасовано та закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки щодо позивача було закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, тому це свідчить про незаконність її притягнення до адміністративної відповідальності та становить підставу для відшкодування завданої їй у зв`язку з цим моральної шкоди, незалежно від вини. Суд першої інстанції не погодився з порядком розрахунку розміру моральної шкоди, наведеного позивачем у позовній заяві, зважаючи на те, що положення ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури і суду» застосовується щодо порядку провадження у кримінальних справах, щодо інших випадків визначених цим Законом, питання вирішення розміру моральної шкоди визначається чинним законодавством. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем факту моральних страждань та переживань з приводу порушеної адміністративної справи та її розгляду, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, оцінивши глибину, тривалість душевних страждань, кількість часу та зусиль витрачених для вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права, незаконність притягнення до адміністративної відповідальності, врахувавши вимоги розумності, справедливості, виваженості, дійшов висновку , що позивачу завдано моральної шкоди, яку слід визначити у розмірі 3000 грн.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору про надання правової допомоги, розрахунків витрат, та інших документів, що підтверджують обсяг та вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а також не надано належних та допустимих доказів, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з мотивами відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до статей 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 726/837/20 зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши, до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Встановивши, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, було закрито провадження в справах про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав, положення п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для відшкодування моральної шкоди завданої позивачу діями працівників поліції, які полягали у складанні відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України.

Зі змісту ст.23 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд першої інстанції встановив, що позивачу були спричинені душевні страждання, позивачка була змушена докладати додаткових зусиль для поновлення своїх прав, її незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності. З урахуванням конкретних обставин справи, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 3000 грн. відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду щодо визначеного судом розміру моральної шкоди, який апелянт вважає заниженим, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки визначений судом розмір шкоди відповідає глибині та тривалості душевних страждань позивача, і є справедливою сатисфакцією компенсації позивачеві моральних збитків.

Що стосується доводів апелянта в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, то такі доводи суд вважає частково обґрунтованими, виходячи з наступного. Суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем заявлені до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Звертаючись з клопотанням про стягнення судових витрат, позивачка ОСОБА_1 зазначала про те, що вона не є фахівцем у галузі права, тому на момент звернення до суду позивач була відірвана від звичайних занять протягом 157 годин для підготовки позовної заяви, в тому числі: на здійснення самозахисту у справі про адміністративне правопорушення - 79 годин; на підготовку позовної заяви 78 годин. Протягом судового провадження позивачка була відірвана від звичайних занять 23 години, з яких витрачено: 1 година на дослідження відзиву відповідача; 4 години на підготовку та направлення до суду клопотання про залишення без розгляду та повернення відзиву; 3 години на підготовку та направлення до суду клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем; 1 голину на роздруківку на направлення поштою копії позовної заяви належному відповідачу; 1 годину на дослідження відзиву відповідач: Державної казначейської служби України; 7 годин на підготовку та направлення до суду та відповідачу 2 відповіді на відзив, поданий відповідачем; 1 годину на підготовку та направлення до суду заяви про виконання ухвали про заміну відповідача 1 щодо направлення позовної заяви відповідачу 1 та додатків до заяви про виконання ухвали; 1 годину на дослідження відзиву належного відповідача1; 4 години на складання тексту та направлення до суду клопотання про стягнення судових витрат в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. Всього позивач був відірваний від звичайних занять 180 годин.

Посилаючись на положення ч.2 ст.138 ЦПК України просила стягнути з Державного бюджету України компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 6949,02 грн., а також витрати, пов'язані з оплатою послуг поштового зв'язку в сумі 107,50 грн.

Відповідно доч.ч.1,2 ст.138 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Виходячи зі змісту наведеної норми, слід дійти висновку про те, що сторона, на користь якої ухвалено рішення, може вимагати сплатити їй компенсацію за відрив від звичайних занять, яка нараховується у зв'язку з витратами цієї сторони на переїзд до іншого населеного пункту та наймання житла.

Отже, витрати сторони, які не відносяться до витрат, пов'язаних з явкою до суду, не охоплюються статтею 138 ЦПК України.

Установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався без повідомлення (виклику) сторін.

До судових витрат, про стягнення яких просила позивач, остання не зазначила витрати, пов'язані з явкою до суду.

Таким чином, підстави для стягнення компенсації за відрив від звичайних занять за клопотанням ОСОБА_1 відсутні.

Витрати позивача на пересилку пояснень, клопотань, запитів на інформацію протягом провадження у справі про адміністративне правопорушення та витрати, пов'язані з направленням позивачем позовної заяви належному відповідачу Головному управлінню Національної поліції в Київській області також не є тими витратами, які є необхідними для розгляду цієї справи судом. Відтак і такі не підлягають стягненню з відповідача.

Отже, враховуючи те, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат є правильним, але суд помилився щодо мотивів відмови у задоволенні заяви, колегія суддів дійшла висновку про те, що додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частині в редакції цієї постанови.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12 квітня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду від 20 квітня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус