ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року

м. Черкаси

Справа № 701/640/20
Провадження № 22-ц/821/165/24
Категорія: 307000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретарів: Ярошенка Б. М., Мунтян К. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Маньківська районна державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шуляк Юлії Леонідівни на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ретя особа - Маньківська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності документів та визнання заповіту недійсним, у складі: головуючого судді, ОСОБА_3 , повний текст рішення складено 08.11.2023,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Маньківська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності документів та визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За свого життя 02 липня 2013 року ОСОБА_4 , склав заповіт, яким заповів ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку площею 1,1953 га, яка розташована на території Молодецької сільської ради, Маньківського району, Черкаської області.

Відповідно до довідки Молодецької сільської ради від 21.05.2020 вищевказаний заповіт ОСОБА_4 , неодноразово змінювався, а саме: 18 жовтня 2017 року за реєстровим номером № 49, 14 серпня 2019 року за реєстровим номером № 20, та останнім спадкоємцем вказано ОСОБА_2 , яка не має родинних відносин із заповідачем.

04.06.2020 Маньківська районна державна нотаріальна контора повідомила, що по факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , заведено спадкову справу № 226 за 2019 рік. За прийняттям спадщини звернулись: 11.12.2019 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

12.03.2020 постановою державного нотаріуса Маньківської районної державної нотаріальної контори Шевченко Н. Г., відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом брата ОСОБА_4 . Постанова мотивована тим, що не надано правовстановлюючі документи щодо належності майна, а саме на земельну ділянку, як того вимагає п. 4.15 п. 4 гл. 1- розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 наявні родинні стосунки, вони є рідними братом і сестрою, ОСОБА_1 , є спадкоємицею за законом другої черги, яка прийняла спадщину, інших спадкоємців за законом не має, при визнанні заповіту на користь ОСОБА_2 , недійсним, позивач успадковує майно ОСОБА_4 .

Зазначає, що відповідно до Свідоцтва про народження, виданого виконкомом Молодецької сільської ради Маньківського району, Черкаської області 13 жовтня 2000 року серії НОМЕР_1 , актовий запис № 74, батьками ОСОБА_4 є: ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 .

Відповідно до Свідоцтва по народження, виданого Молодецькою сільською радою серії НОМЕР_2 , актовий запис № 13, батьками ОСОБА_8 є: ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

У зв`язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_10 позивач змінила своє прізвище із « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ».

Написання по батькові у вказаних свідоцтвах позивача: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 і ОСОБА_17 не спростовує їхнє походження від одного батька і матері, таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_18 - є рідними братом та сестрою.

Вказує, що при зазначенні батька, та при написанні по батькові у свідоцтві про народження, свідоцтві про шлюб, та в паспорті громадянина України позивача і заповідача допущено різні варіанти одного імені батька та вказано позивача по батькові: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , по батькові матері позивача вказано ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , тому, на думку позивача, при поданні до суду позову, необхідно встановити факт належності документів та факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_19 .

Встановлення даних фактів має мету оскарження заповіту на користь відповідача.

ОСОБА_1 не погоджується із оскаржуваним заповітом від 14 серпня 2019 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , яким він заповів їй усе своє майно.

Позивач вважає, що вказаний заповіт складено із порушенням форми, та порядку посвідчення заповіту, оскаржуваний заповіт посвідчений неповноважною особою.

Крім того, заповідач напередодні своєї смерті проходив курс лікування, отримував препарати, через які, на думку позивача, не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними на момент посвідчення оскаржуваного заповіту, порушено вільне волевиявлення заповідача і заповіт не відповідає його внутрішній волі, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Просила суд встановити факт належності документів, а саме належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : Свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданого 1948 року Молодецькою сільською радою Київської області, серії НОМЕР_3 , актовий запис № 13, Свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , виданого Молодецькою сільською радою Маньківського району Черкаської області, серії НОМЕР_4 , актовий запис № 6.

Встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 є рідними братом і сестрою.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 14 серпня 2019 року секретарем виконавчого комітету Молодецької сільської ради Пушкаренко Н. І., зареєстрований в реєстрі за № 20.

13 жовтня 2022 року від адвоката Мельника В. В. в інтересах ОСОБА_1 до суду було подано заяву про залишення позову без розгляду а саме: в частині встановлення факту належності документів та встановлення факту родинних відносин.

Іншу частину позовних вимог щодо визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 позивач підтримали у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 14 серпня 2019 року секретарем виконавчого комітету Молодецької сільської ради Н. І. Пушкаренко, зареєстрований в реєстрі за № 20.

Рішення мотивоване тим, що уточнений позов підлягає задоволенню адже оспорюваний заповіт від 08.02.2019 складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, тому такий заповіт є нікчемним, який не породжує для сторін юридично-правових наслідків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

28.11.2023 представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Шуляк Ю. Л. подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, яке, на її думку, ухвалене з грубим порушенням норм та правил цивільного судочинства, просила скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2023 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про встановлення факту належності документів, факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фактичною підставою для звернення ОСОБА_1 до суду стало те, що 12.03.2020 постановою державного нотаріуса Маньківської районної державної нотаріальної контори Шевченко Н. Г., відмовлено у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом брата ОСОБА_4 . Постанова мотивована тим, що не надано правовстановлюючі документи щодо належності майна, а саме на земельну ділянку.

При цьому, постанову державного нотаріуса від 13.03.2020 ОСОБА_1 не оскаржувала.

Звертає увагу, що прийнята судом уточнена позовна заява на стадії дебатів, поставила під сумнів також і те, що саме ОСОБА_2 , а не державна нотаріальна контора є належним відповідачем у визнанні заповіту нікчемним.

Зазначає, що при судовому розгляді справи стороною відповідача заявлялось клопотання про роз`єднання позовних вимог в самостійні провадження та, за необхідності, залучення належної сторони, адже ОСОБА_2 не є належною стороною при встановленні юридичних фактів.

Крім того, уточнивши позовні вимоги на вказаній стадії, що було прийнято судом, представник позивача відмовився від визнання заповіту недійсним у зв`язку із дефектом волевиявлення заповідача та просив визнати заповіт недійсним у зв`язку із порушення секретарем форми його складення, а саме: нікчемним.

На ряду з цим, зазначає, що якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України (постанова ВП ВС від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17).

18 грудня 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила визнати поважними причини пропуску строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу, поновити пропущений строк та прийняти відзив на апеляційну скаргу до справи.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 03.11.2023 залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що ухвалою Черкаського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у даній справі від 11 грудня 2023 року надано строк на подачу відзиву 5 днів з моменту одержання.

Вказана ухвала доставлена до електронного суду 12 грудня 2023 року. Враховуючи, що останній день на подачу відзиву припадає на вихідний, останнім днем подачі відзиву є перший робочий день 18 грудня 2023 року (понеділок).

Отже, вказаний відзив надійшов до суду в межах процесуальних строків.

У відзиві зазначено, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим. Обставини недійсності правочину доведені належними та допустимими доказами у судовому процесі, та відповідно прийняті судом до уваги.

Відповідач не зміг спростувати доводи позивача зазначені у позовній заяві.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що 11 вересня 2019 року Виконавчим комітетом Молодецької сільської ради Маньківського району, Черкаської області видано Свідоцтво серії НОМЕР_5 , актовий запис № 29 (т.1 а.с. 9, 40).

За свого життя, 02 липня 2013 року, ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку площею 1,1953 га, яка розташована на території Молодецької сільської ради, Маньківського району, Черкаської області (т.1 а.с. 11).

18 жовтня 2017 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_1 все своє майно, яке належатиме йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право (т. 1 а.с. 45).

14 серпня 2019 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_2 все своє майно, яке належатиме йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право (т.1 а.с. 13, 46).

Відповідно до довідки Молодецької сільської ради від 21.05.2020 вищевказаний заповіт ОСОБА_4 , неодноразово змінювався, а саме: 18 жовтня 2017 року за реєстровим номером № 49, 14 серпня 2019 року за реєстровим номером № 20, та останнім спадкоємцем вказано ОСОБА_2 , яка не має родинних відносин із заповідачем (т.1 а.с. 41).

04.06.2020 Маньківська районна державна нотаріальна контора повідомила, що по факту смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено спадкову справу № 226 за 2019 рік. За прийняттям спадщини звернулись: 11.12.2019 - ОСОБА_1 , 12.02.2020 - ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (т.1 а.с. 14).

12.03.2020 постановою державного нотаріуса Маньківської районної державної нотаріальної контори Шевченко Н. Г., відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом брата ОСОБА_4 . Постанова мотивована тим, що не надано правовстановлюючі документи щодо належності майна, а саме на земельну ділянку, як того вимагає п. 4.15 пункту 4 глави 1 - розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (т. 1 а.с. 14 зворот).

КНП «Маньківська центральна районна лікарня» Маньківської районної ради Черкаської області листом № 843 від 24.07.2020 який надано на адресу суду повідомила, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Маньківська ЦРЛ» із 12.08.2019 по 23.08.2019 (т. 1 а.с. 58-59).

За період лікування межі закладу хворий не покидав, ОСОБА_4 пересувався із допомогою сторонніх осіб у межах палати по причині важкого загального стану обумовленого хворобою. Під час перебування ОСОБА_4 на лікуванні до головного лікаря Маньківської ЦРЛ звернень щодо можливості посвідчення заповіту від імені ОСОБА_4 не було.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 , як підставу недійсності заповіту, посилалась на те, що заповіт складено із порушенням форми та порядку посвідчення заповіту, оскаржуваний заповіт посвідчений неповноважною особою, а також з підстав того, що заповідач не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними на момент посвідчення оскаржуваного заповіту, порушено вільне волевиявлення заповідача і заповіт не відповідає його внутрішній волі.

Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі.

Після закриття підготовчого провадження позивач відмовився від позовних вимог в частині встановлення факту належності документів та факту родинних відносин, а також позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, змінивши мотиви позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним.

Суд першої інстанції не розглядав вимоги позивача про встановлення факту належності документів та факту родинних відносин, прийнявши відмову позивача від них.

Разом з тим, суд першої інстанції прийняв уточнення позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним в частині мотивів, з чим не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. ст. 49 ЦПК України визначено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) вказано, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21) зазначено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у ст. 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Подаючи заяву про уточнення позовних вимог після закінчення підготовчого провадження, жодних поважних підстав до поновлення пропущеного строку для подачі такої заяви позивач не зазначила.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази виконання вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України, а саме не надано доказів направлення копій такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, на що, зокрема, посилається і скаржник в апеляційній скарзі.

На ряду з цим, суд першої інстанції, прийнявши уточнений позов, розглядав позов по суті, перевіряючи оспорюваний заповіт лише на предмет його відповідності ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст. 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст. ст. 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст. ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Тобто заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням ця стаття є останньою у Главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм ст. 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.

Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Тобто контекстуальний аналіз ч. 1 ст. 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її ст. ст. 1247-1249, 1253.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17.

Відповідно до положень ст. 41 ЗУ «Про нотаріат», нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених ст. ст. 9, 55, 60, 65, 66, 71 - 73, 85 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями.

Так, згідно зі ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 ЗУ «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії як посвідчення заповітів (крім секретних).

При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), за змістом п. 1.2. якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

У постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 536/2127/18, від 16 серпня 2022 року у справі № 338/379/21, від 18 серпня 2021 року у справі № 551/335/18 викладено висновок, що сама по собі обставина посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування заповіту поза межами територіальної громади, де проживає чи зареєстрований заповідач, не тягне за собою нікчемність заповіту, оскільки законодавець не встановлює вимоги щодо посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем реєстрації заповідача.

Крім того, слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід у законодавстві щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може бути посвідчений доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у ст. 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити причини для того, аби визнати заповіт недійсним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт не за місцем проживання заповідача, видається вкрай нерозумним.

Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача.

Викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту недійсним лише в разі його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування не за місцем проживання заповідача. За відсутності норми, якою передбачався би негативний наслідок за вказаних обставин, у суду немає підстав для визнання заповіту недійсним.

Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які визначені в ЦК України.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок її діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 551/335/18 (провадження № 61-12826св20).

Законодавством також вимагається вказівка місця складання заповіту.

У постанові від 06 липня 2022 року у справі № 681/196/20 Верховний Суд дійшов висновку, що при викладенні ч. 1 ст. 1247 ЦК України «місце складення» використано поряд із «письмовою формою». У доктрині та судовій практиці під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторони (сторін) та/або його фіксація. Проте розуміння «місця складення заповіту» як певного місця де здійснюється вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на місце як елемент письмової форми.

Під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов`язків. Натомість «місце складення заповіту» сутністно відмінна від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов`язків.

«Місце складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом заповіту. Відсутність у заповіті вказівки на місце його складення не має наслідком його недійсність (нікчемність або оспорюваність).

Слід також звернути увагу на те, що згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19, технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення, крім того, такі доводи касаційної скарги були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. Зазначене не є тими порушеннями, які впливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту недійсним.

Судом встановлено, що 14 серпня 2019 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_2 все своє майно, яке належатиме йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право. Заповіт посвідчено в лікарні, без зазначення її адреси, у зв`язку з хворобою заповідача секретарем виконавчого комітету Молодецької сільської ради Н. І. Пушкаренко.

Зміст ст. ст. 1241, 1254 ЦК України при посвідченні оспорюваного заповіту заповідачу було роз`яснено. Заповіт містить час його посвідчення та позначення, що його прочитано вголос та підписано власноручно ОСОБА_4 .

Згідно з рішенням Молодецької сільської ради Маньківського району Черкаської області № 1-2/У11 від 10.11.2015, секретарем Молодецької сільської ради обрано ОСОБА_20 , депутата сільської ради. Доручено ОСОБА_20 , секретарю сільської ради, здійснювати функції секретаря виконавчого комітету сільської ради (т. 1 а.с.137).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Молодецької сільської ради Маньківського району Черкаської області № 4 від 26.01.2016, обов`язки по вчиненню нотаріальних дій у виконавчому комітеті Молодецької сільської ради покладено на секретаря сільської ради Пушкаренко Наталію Іванівну (т. 1 а.с. 134).

Згідно з п. 2.1 Порядку ОСОБА_20 була наділена повноваженнями на посвідчення заповіту ОСОБА_4 від 14 серпня 2019 року, як секретар Молодецької сільської ради Маньківського району Черкаської області проте, в самому заповіті зазначено «секретар виконавчого комітету» замість вірного «секретар сільської ради», що не впливає на чинність оспорюваного заповіту.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що ОСОБА_4 реалізував своє право на заповіт, звернувшись до сільської ради, заповіт складено у письмовій формі, підписано заповідачем та посвідчено секретарем Молодецької сільської ради Маньківського району Черкаської області Пушкаренко Н. І., повноваження якої по вчиненню нотаріальних дій підтверджено відповідними рішеннями сільської ради, а отже заповіт від 14 серпня 2019 року підписаний та складений з дотриманням вимог визначених ЦК України щодо порядку та форми посвідчення заповіту.

На ряду з цим, суд першої інстанції, вважаючи, що позов підлягає задоволенню, не врахував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 за позовом про визнання заповіту недійсним, Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач просив на підставі ч. 1 ст. 1257 ЦК України визнати недійсним правочин, для якого законом встановлена нікчемність, і суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, то судові рішення в оскарженій частині підлягають зміні, оскільки вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17 за позовом про тлумачення заповіту та за зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою позивача за первісним позовом, Верховний Суд дійшов висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним з підстав порушення вимог щодо його форми та посвідчення є неправильними, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним.

Апеляційний суд зауважує, що прийнявши поза межами строків та з порушенням порядку заяву про зміну мотивів позову, поза увагою суду залишилась основна підстава недійсності заповіту від 18 жовтня 2017 року на яку посилалась позивач, а саме на ч. 2 ст. 1257 ЦК України, що оспорюваний заповіт складений ОСОБА_4 в стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не міг ними керувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, або ж факту того, що правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-112гс18.

Для визначення такого стану на день складання заповіту суд призначає судову психіатричну експертизу.

Зокрема в п. 16 постанови Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується на обов`язок суду відповідно до ст. 105 ЦПК України призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін для визначення наявності такого стану на момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України.

З цього приводу Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі № 372/1862/17 вказав, що законодавством встановлено імперативна норма для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, а саме обов`язкову наявність судово-психіатричної експертизи.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Вимоги про визнання заповіту недійсним з цієї підстави вирішуються з урахуванням як висновку судової психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують або спростовують доводи позивача про те, що в момент його вчинення особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У постанові КЦС ВС від 17.09.2002 у справі № 438/591/17 Верховний Суд зазначив, що «висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку у сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях».

В процесі розгляду справи судом двічі призначалась судово-психіатрична експертиза стану ОСОБА_4 в момент підписання оспорюваного заповіту.

Згідно ухвали Маньківського районного суду Черкаської області від 17.09.2021 проведена посмертна судово-психіатрична експертиза і надано висновок № 360 від 30.09.2021 за якою ОСОБА_4 станом саме на 14.08.2019, тобто на час складання заповіту, виявляв ознаки важкого психічного розладу органічного психічного розладу через що не міг усвідомлювати значення своїх дій надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Проте, ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2024 року висновок судово - психіатричного експерта № 360 від 30.09.2021 визнано таким, що викликає сумніви в його правильності та призначено по даній справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручити експертам ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України».

Витрати по проведенню експертизи покладено на ОСОБА_2 .

Ухвала мотивована тим, що в ході проведення експертизи, експерти використовували, в тому числі матеріали цивільної справи № 701/640/20 та медичну документацію (медичну карту стаціонарного хворого № 2344 в оригіналі, її копію та відтворений друкований текст медичної карти стаціонарного хворого № 2344), в яких в судовому засіданні виявили розбіжності що могли, на думку суду, вплинути на висновок зроблений експертами. Крім того, були враховані письмові покази свідка ОСОБА_5 , яка не була допитана безпосередньо в судовому засіданні, однак направила їх до суду в письмовому вигляді, тому висновок № 360 від 30.09.2021 викликає сумніви в його правильності.

Згідно з висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 870 від 21.08.2023, відповісти на питання: «Чи міг ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 14.08.2019, під час складення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?» - не виявляється можливим.

Матеріали справи та надана медична документація не містять свідчень про те, що призначене лікування ОСОБА_4 , з урахуванням його індивідуально-психологічних властивостей та поставленого йому діагнозу могло вплинути на здатність останнім усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

На підставі викладених норм права, досліджених доказів, пояснень сторін та їх адвокатів, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, оскільки оскаржуваний заповіт по відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону.

Крім того, зміст пояснень допитаних в суді першої інстанції свідків не містить інформації про те, що ОСОБА_4 в момент складання та посвідчення заповіту 14.08.2019 не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а також мав будь-які психічні вади здоров`я, що позначилися на його поведінці та волевиявленні. Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 на час складання та посвідчення спірного заповіту 14.08.2019 знаходився під впливом сильнодіючих ліків, які він вживав в зв`язку з хворобою, що могло позначитися на його стані та можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) спроможність керувати ними, а також на його волевиявлення, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_4 на момент складання нового заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак відсутні підстави для визнання заповіту від 14.08.2019 недійсним.

Отже, оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображення дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а тому підстави для визнання його недійсним, з мотивів наведених в позовній заяві, відсутні.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним. На ряду з цим, апеляційний суд враховує, що судом прийнято відмову позивача від позовних вимог про встановлення факту.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, тому пропорційно за подання апеляційної скарги із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 630,60 грн судового збору.

Як вже зазначалось ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2024 року призначено по даній справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, витрати по проведенню якої покладено на ОСОБА_2 .

Згідно копій листа ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 20.02.2023 № 04-05/276, експертами повідомлено про необхідність оплати експертизи у розмірі 42370 грн (т. 3 а.с. 244-245).

ОСОБА_2 сплачено 42370 грн за проведення експертизи, що підтверджено копіями квитанцій.

Враховуючи, що висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 870 від 21.08.2023 спростовано доводи позову щодо визнання заповіту недійсним з підстав визначених ч. 2 ст. 1257 ЦК України, є підстави для стягнення витрат за проведення даної експертизи із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

У відзиві на позов, поданому представником ОСОБА_2 адвокатом Шуляк Ю. Л., було зазначено, що орієнтовний розрахунок суми витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції становить 15000 грн, розмір та умови оплати визначені відповідним договором про надання правової допомоги, зокрема: попередня усна консультація клієнта 2500 грн, ознайомлення з позовною заявою 2500 грн, складання та подання відзиву 5000 грн, письмові пояснення 500 грн/документ; участь у судовому засіданні - 2500 грн. Було зазначено, що розмір понесених відповідачем витрат буде змінюватись в залежності від обсягу виконаних адвокатом робіт.

03 червня 2020 року відповідач передплатила гонорар в сумі 20000 грн, що підтверджується квитанцією.

Після ухвалення судом першої інстанції рішення представник ОСОБА_2 адвокат Шуляк Ю. Л. у межах строків звернулась до суду із клопотанням про стягнення судових витрат та ухвалення судового рішення. Просила суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 55000 грн витрат на правничу допомогу та 42370 грн витрат за проведення експертизи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції стороною відповідача було надано договір про надання правничої допомоги від 03 червня 2020 року, квитанцію № 948825 від 03.06.2020 на суму 20000 грн про оплату послуг адвоката Шуляк Ю. Л., квитанцію № 948836 від 03.11.2023 на суму 35000 грн про оплату послуг адвоката Шуляк Ю. Л.

Згідно з ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Водночас, матеріали справи підтверджують реальність таких послуг, оскільки представництво впродовж всього розгляду справи здійснювалося адвокатом Шуляк Ю. Л. на підставі вищевказаного договору від 03 червня 2020 та ордеру на надання правничої допомоги від 05.08.2020 (т. 1 а.с. 87, т. 4 а.с. 86-89).

Зокрема, адвокат складала процесуальні документи, брала участь у судових засіданнях, що свідчить про наявність підстав для стягнення таких витрат на користь відповідача.

В той же час, колегія суддів зауважує, що представник позивача клопотав про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу посилаючись на їх неспівмірність та недоведеність.

Апеляційний суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження №61-22131 св 19) зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Відповідачем підтверджено факт оплати правничої допомоги письмовими доказами у справі, проте враховуючи розмір витрат, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення їх розміру до 40000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шуляк Юлії Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2023 року, яким визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 14 серпня 2019 року секретарем виконавчого комітету Молодецької сільської ради Н. І. Пушкаренко, зареєстрований в реєстрі за № 20 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Маньківська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідченого 14 серпня 2019 року секретарем виконавчого комітету Молодецької сільської ради Н. І. Пушкаренко, зареєстрованого в реєстрі за № 20 недійсним відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 40000 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та 42370 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 630,60 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков