Номер провадження 2/754/769/24
15 лютого 2024 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Буша Н.Д.
при секретарі - Шклярської К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,-
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.
В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у квітні 2016 року сторони познайомились, перебуваючи за кордоном -в Об`єднаних Арабських Еміратах. Після повернення позивача в Україну сторони продовжили спілкування у соціальних мережах. Відповідач неодноразово проявляв свою симпатію до позивача, обіцяв приїхати та одружитися.
У травні 2017 року відповідач приїхав в Україну, де сторони декілька разів зустрілися. Під час зустрічей відповідач переконував позивача у своїх почуттях та наполягав на укладенні шлюбу. Піддавшись на багаторазові вмовляння відповідача позивачем було надано згоду на укладення шлюбу. 29 липня 2017 року між сторонами було укладено шлюб. Однак, після реєстрації шлюбу між сторонами подружніх відносин не виникло, сторони продовжували проживати окремо, спільного побуту не вели, спільного бюджету не мали. Кожен жив своїм життям та своїми інтересами, наміру створювати сім`ю не було. В подальшому спілкування між сторонами повністю припинилось. У серпні 2017 року відповідач покинув територію України. Спільних неповнолітніх чи малолітніх дітей, а також спільного майна у сторін немає. Таким чином, прав та обов`язків подружжя після укладення шлюбу між сторонами не набуто. Реального наміру та бажання створювати сім`ю сторони не мали. З часу реєстрації шлюбу кожен зі сторін живе окремим життям та своїми інтересами, будь-які контакти між ними відсутні. Більше того, через декілька днів після укладення шлюбу відповідач залишив територію України та повертатися в майбутньому не планував. Згодом позивачу стало відомо про перебування відповідача в іншому шлюбі, укладеному за звичаями країни його постійного місця проживання (Алжирської Народної Демократичної Республіки). Позивач просила суд визнати шлюб недійсним від дня його державної реєстрації у зв`язку з його фіктивністю.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.
Протягом розгляду справи позивач в судове засідання не з`явлалась, подала до суду заяву, в якій вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила суд розглядати справу у її відсутності.
Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
За згодою позивача, суд ухвалює проводити заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 29 липня 2017 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а/з №978.
Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.
Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.
Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).
За правилом ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Чинний Сімейний кодекс України не містить поняття недійсності шлюбу. Разом з тим, у статті 38 вказуються підстави його недійсності, а саме ? порушення вимог, встановлених статтями 22, 24- 26 Сімейного кодексу: досягнення шлюбного віку, добровільності шлюбу (в зміст даного принципу законодавець вкладає дієздатність особи, здатність особи в момент реєстрації шлюбу усвідомлювати сповна значення своїх дій і (або) керувати ними, а також відсутність фізичного чи психічного примушування до укладення шлюбу), одношлюбності, відсутності близького кровного споріднення або споріднення, заснованого на усиновленні, взаємної обізнаності про стан здоров`я.
Таким чином, недійсність шлюбу пов`язується з порушенням умов укладення шлюбу. Причому з одного боку визнання шлюбу недійсним - це санкція за порушення сімейного законодавства, яке допускають особи, що укладають шлюб (або одна з осіб), саме при укладенні шлюбу, з іншого - це вид сімейно-правової відповідальності. Отже, недійсність шлюбу - це форма відмови держави від визнання укладеного шлюбу як юридично значущого акту.
Виходячи із правової природи підстав недійсності шлюбів передбачається адміністративний та судовий порядок визнання шлюбів недійсними. Законодавцем запропоновано виділяти абсолютно недійсні (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані у суді) шлюби.
Адміністративний порядок визнання шлюбу недійсним застосовується відповідно до статті 39 Сімейного кодексу України до випадків, коли наявні абсолютні порушення вимог, що встановлені законодавством для укладення шлюбу, а саме: одношлюбність, відсутність близького споріднення та дієздатність осіб. Шлюб, укладений з порушенням зазначених вимог є нікчемним, визнання такого шлюбу недійсним судом не вимагається, необхідно лише анулювання запису про шлюб органами державної реєстрації актів цивільного стану за заявою заінтересованої особи. В інших випадках визнання шлюбу недійсним відбувається у судовому порядку. На позов про визнання шлюбу недійсним не поширюється строк позовної давності.
Крім того, потрібно окремо виділити такий вид недійсного шлюбу як неукладений шлюб. Відповідно до 48 статті Сімейного кодексу України таким визнається шлюб, зареєстрований у відсутності нареченої і (або) нареченого. Запис про такий шлюб у органі державної реєстрації актів цивільного стану анулюється за рішенням суду за заявою заінтересованої особи.
Визнанню шлюбу недійсним в судовому порядку присвячені дві статі Сімейного кодексу України - стаття 40 та стаття 41. Перша регулює випадки, коли шлюб безальтернативно визнається недійсним за рішенням суду (шлюб, укладений без вільної згоди жінки та чоловіка та фіктивний шлюб). Друга стаття регулює випадки, коли залежно від обставин справи шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду (шлюб між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною; двоюрідними братом та сестрою, тіткою, дядьком та племінником, племінницею; шлюб з особою, яка приховала тяжку хворобу; шлюб з порушенням вимог відносно шлюбного віку).
Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.
Як показує судова практика, встановлення факту відсутності наміру створити сім`ю є - ускладненим.
Доказами фіктивності шлюбу можуть бути, наприклад, нетривале спільне проживання, приховання наміру виїхати за кордон, відмова від інтимних стосунків, підтримання інтимних відносин з іншими особами тощо. Водночас велика різниця у віці або матеріальний розрахунок, задля досягнення якого особа одружується, чи небажання мати дітей не можуть трактуватися як достатній доказ відсутності наміру створити сім`ю.
Так, підставами для визнання шлюбу недійсним вказуються наступні: окреме проживання, відсутність спільно набутого майна, відсутність турботи один про одного та взаємної матеріальної підтримки, приховування подружніх відносин від третіх осіб, небажання народжувати спільних дітей, відкрите демонстрування перед третіми особами відсутності фактичних шлюбних відносин та наголошення на фіктивності реєстрації шлюбу.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання шлюбу недійсним, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним - дмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення був виготовлений 20.02.2024 року.
Суддя Н.Д.Буша