КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/8060/19 Головуючий у І інстанції Мерзлий Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вожакіної Тетяни Валеріївни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилась спадщина на належні їй 34/50 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіту на випадок своєї смерті матір не залишила, при цьому, у зв`язку з тим, що на час відкриття спадщини позивач постійно проживав з матір`ю та був зареєстрований в належному їй будинку, де і проживає по сьогоднішній день разом зі своєю родиною, то вважається таким, що прийняв спадщину.

18 вересня 2019 року позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері. Разом з тим, нотаріус повідомила позивачу, що на житловий будинок, який залишився після смерті матері вже видане Свідоцтво про прийняття спадщини на ім?я рідної сестри позивача - ОСОБА_3 , яка навіть не проживала та не була зареєстрована за адресою спадкового майна. Крім того, нотаріус пояснила позивачу, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не зберіглася, і в державному нотаріальному архіві залишилась лише підшивка, в якій міститься Свідоцтво про прийняття спадщини та заява відповідачки, написана власноруч, у якій повідомляється, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті матері - ОСОБА_5 та інших спадкоємців не має.

Позивач зазначав, що він є спадкоємцем першої черги після смерті матері, був зареєстрований та проживав разом з нею на час її смерті, та зареєстрований і проживає за даною адресою і на сьогоднішній день. Так як ОСОБА_3 не була зареєстрована та не проживала з позивачем та їхньою матір`ю на час смерті матері, позивач був впевнений, що являється єдиним спадкоємцем за законом, якому в силу вимог ЦК УРСР не потрібно звертатись до нотаріуса з письмовою заявою про прийняття спадщини, яку він фактично прийняв.

Крім того, відповідно до вимог ст. 553 ЦК УРСР, позивач зазначає про те, що не писав жодної заяви про відмову від спадщини. Отже, з метою позбавлення позивача спадкового майна, нотаріусу було надано недостовірну інформацію та підроблену довідку про те, що позивач не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене вище, позивач вважає, що був незаконно позбавлений права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері, а тому вимушений звернутись за захистом порушених прав до суду.

Просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 в частині прийняття спадщини на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Просив також визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 в частині прийняття спадщини на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , особи, яка не приймала участі у справі, однак є правонаступником відповідача ОСОБА_3 , звернулась представник - адвокат Вожакіна Тетяна Валеріївна, яка, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла відповідач по справі - ОСОБА_3 .

Спадкоємицею після смерті відповідача ОСОБА_3 є її донька - ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі в якості правонаступника відповідача.

Щодо ухваленого судом рішення по суті спору, зазначила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеною ту обставину, що ОСОБА_2 вступив в управління спадковим майном на момент відкриття спадщини у 1983 році та здійснював управління ним.

Поряд із цим, судом першої інстанції не надано оцінки доказам та не перевірено причини пропуску позивачем строку позовної давності. Вважає, що позивач мав би довідатися про порушення свого права оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину протягом розумного строку після його видачі.

Крім того, зазначає, що суд помилково становив факт реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 з 31.07.1981 року. При цьому, суд послався на дані, отримані з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, проте не дослідив та не взяв до уваги інші докази, такі як копії офіційних документів, обґрунтовуючи рішення лише посиланням на відомості демографічного реєстру, які могли заноситись із різних джерел та на підставах, які суду невідомі, враховуючи їх давність.

Суд не дослідив витребувані ним матеріали спадкової справи , згідно з якими державний нотаріус Копилова В.П. при оформленні спадкових прав на будинок перевірила зареєстрованих у будинку осіб за відомостями будинкової книги, про що зробила позначку на зворотному аркуші заяви ОСОБА_3 ..

Судом першої інстанції також не враховано, що позивач позбавлений права користування будинком у зв`язку із встановленням факту не проживання у ньому з 2006 року та не дав оцінку доказам, які це підтверджують.

Вказує, що судом проігноровано ті обставини, що відповідач протягом майже сорока років виконувала усі обов`язки та користувалась усіма правами володільця майна, а саме з 1992 року оформила технічну документацію на будинок, приватизувала земельну ділянку, уклала договори про отримання комунальних послуг, оплачувала їх, реєструвала у будинку своїх родичів та знімала їх з реєстрації.

Суд помилково, на підставі неналежних доказів, дійшов висновку про те, що позивачем проводились ремонтні та будівельні роботи в будинку в період 1981-1986 років.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Любченко Т.Є. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, посилаючись на безпідставність доводів скарги. Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що лише на стадії апеляційного розгляду апелянт ОСОБА_1 звертається до суду із проханням визнати її правонаступником відповідача - ОСОБА_6 . Будь-яких клопотань про вступ до участі у справі в якості правонаступника відповідача у суді першої інстанції не заявлялось. Апелянт ОСОБА_7 , приймаючи присягу свідка та надаючи пояснення у справі в якості свідка, також замовчувала факт свого правонаступництва.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті ухваленого судом рішення, представник позивача вважає необґрунтованими твердження апелянта про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вказує, що факт вступу позивача в управління та володіння спадковим майном доведено належними та допустимими доказами, зокрема квитанціями на підтвердження утримання будинку на час відкриття спадщини, квитанціями на придбання будівельних матеріалів, які підтверджують виконання позивачем будівельних робіт у спірному будинку. Посилається на безпідставність доводів скарги про пропуск позивачем строку позовної давності. Вказує, що ОСОБА_2 стало відомо про факт оформлення відповідачкою спадщини на спірний будинок на себе лише в 2019 році. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Любченко Т.Є. просила суд апеляційної інстанції вирішити питання про залучення ОСОБА_1 до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю останньої. Просила також частково скасувати рішення суду першої інстанції, а саме в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Вожакіна Т.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Любченко Т.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з положеннями частин першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Так, з долучених 05.08.2022 року до справи разом із відзивом на позовну заяву документів вбачається, що відповідач по справі - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (том 2 а.с. 89)

Згідно з частиною першою статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша стаття 48 ЦПК України).

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) вказано, що «суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами».

У даній справі правовідносини, які виникли між сторонами, допускають правонаступництво.

З матеріалів справи вбачається, що правонаступником відповідача ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину шляхом звернення у визначений законом строк до нотаріальної контори із відповідною заявою, єдонька померлої - ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції в ході розгляду справи по суті питання залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача не вирішував, фактично прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки правноступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , яка не була залучені до участі у справі.

Зазначена обставина, у відповідності до вимог пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Залучивши правонаступника померлого відповідача до участі у справі, колегія суддів вважає за можливе, керуючись положеннями пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, скасувати судове рішення повністю і ухвалити у справі нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть (арк. справи 11, том 1).

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_5 не залишала.

Сторони по справі: ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , як діти спадкодавця, є спадкоємцями першої черги за законом, у відповідності до положень частини 1 статті 529 ЦК УРСР (в редакції станом на дату відкриття спадщини).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належні їй 34/50 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

17.01.1992 року ОСОБА_3 звернулась до Ірпінської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . В заяві вказала про відсутність інших спадкоємців за законом. (том 1 а.с. 169)

17.01.1992 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщина складається із 34/50 часток житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 . Вказано, що житловий будинок дерев`яний, на 12% обкладений цеглою, в цілому складається з 77, 3 кв.м. житлової площі, розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м., на якій розміщені: сарай Б.Г. , вбиральня, погріб «з», підпогріб «3», огорожа № 1-4, водовідвід № 5. (том 1 а.с. 116)

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_8 зазначав, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки постійно проживав із нею та був зареєстрований в належному їй будинку. До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Жодних дій, що свідчили би про відмову від спадщини не вчиняв.

Надаючи оцінки доводам позову, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки правовідносини щодо спадкування спірного майна виникли до набрання чинності ЦК України, до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Частиною другою статті 549 ЦК Української РСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСРвважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем".

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308сво18) зазначив, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 06.05.2017, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 31.07.1981 року. (том 1 а.с. 14)

Згідно інформації, наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 23.10.1996 року (том 1 а.с. 45).

Відповідно до даних довідки виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 07.09.2000 року про склад сім'ї, виданої ОСОБА_11 , в будинку АДРЕСА_2 , житловою площею 77,3 кв.м., що складається із 4 кімнат, на 1 поверсі 1-поверхового будинку, зареєстровані і проживають: ОСОБА_12 , 1984 року народження, з 1997 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 1980 року; ОСОБА_2 , 1953 року народження, з 1980 року; ОСОБА_8 , 1955 року народження, з 1991 року; ОСОБА_13 , 1962 року народження, з 12.02.2000 року; ОСОБА_14 , 1974 року народження, з 1992 року; ОСОБА_1 , 1976 року народження, з 1998 року; ОСОБА_15 , 1998 року народження, з 1998 року. (том 1 а.с. 258)

Копія паспорта ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 11.10.1996 року), містить відмітку про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з 12.08.1980 року (том 2 а.с. 62).

Відповідачем також надано суду копію паспорта ОСОБА_2 , серії НОМЕР_3 , виданого Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 18.09.1997 року, який містить відмітку про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 12.01.1980 року (том 2 а.с. 68)

На доведення фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, позивачем ОСОБА_2 подано до суду:

- товарні чеки на придбання будівельних матеріалів 1981- 1986 років (що підтверджує здійснення будівельних робіт по будівництві спірного будинку, здійснення в ньому ремонту);

- квитанції про здійснення комунальних платежів ОСОБА_2 (з 1984 року);

- договори на ім`я ОСОБА_2 про надання послуг з постачання природного газу, водопостачання та ін. Послуги по спірному будинку з 1986 року.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку зібраним по справі доказам, колегія суддів вважає встановленим, що позивач ОСОБА_2 належними та допустимими доказами довів суду, що проживаючи в спірному будинку разом із матір'ю, ОСОБА_5 , по день її смерті, вступив в управління спадковим майном, яке залишилось після її смерті, здійснюючи в будинку ремонтні і будівельні роботи, укладаючи договори з обслуговуючими організаціями та оплачуючи комунальні послуги.

Зазначені обставини підтверджуються не лише дослідженими судом письмовими доказами, а й показами свідків, допитаних судом першої інстанції, зокрема ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , які підтвердили факт постійного з 1980 року проживання ОСОБА_2 разом із сім'єю у будинку АДРЕСА_2 та здійснення ним ремонту і реконструкції будинку.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Матеріалами справи підтверджено, що державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори 17 січня 1992 року свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне нерухоме майно (34/50 часток будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) видано лише на одного спадкоємця - дочку померлої ОСОБА_3 .

Таким чином, оспорюване свідоцтво порушує право сина померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку, що йому належить в порядку спадкування (34/100).

Отже видача нотаріусом спірного свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно на користь іншого спадкоємця, порушує права другого спадкоємця, що є підставою для задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на наступне.

Главою 5 ЦК Української РСР було регламентовано питання позовної давності.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК Української РСР).

Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 80 ЦК Української РСР).

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Питання позовної давності регламентовано також Главою 19 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу ОСОБА_2 стало відомо про видачу відповідачці ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 17.01.1992 року, державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-179, з відповіді КП КОР «Північне бюро технічної інвентаризації» на адвокатський запит АБ «Дмитро Бойчук» від 18.06.2019 року. (том 1 а.с. 2019)

Доводи відповідача про те, що строк позовної давності слід обраховувати з дня видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не підтверджуються належними доказами.

Такі висновки відповідають також правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року в справі № 385/321/20, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі.

Так, Верховний Суд у вказаній постанові щодо визначення початку перебігу позовної давностізазначив, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

У справі, що переглядається апеляційним судом, із поданих сторонами доказів фактично вбачається, що позивач, проживаючи в спірному будинку, та будучи впевненим в тому, що відповідно до вимог закону, він вважається таким, що прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги, піклувався про своє майно, та дізнався про існування створених ОСОБА_3 перешкод щодо реалізації своїх прав, як власника, лише у 2019 році.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач міг дізнатись про порушення своїх прав з заочного рішення Ірпінського міського суду від 23.12.2015 року у справі № 367/4279/15, яким задоволено позов ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, апеляційний суд оцінює критично, оскільки факт проживання позивача в іншому місці не доведено, та як вбачається з ухвали Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року, ОСОБА_2 дізнався про існування заочного рішення Ірпінського міського суду від 23.12.2015 року у 2021 році.

Таким чином, відсутні правові підстави вважати, що позивач був обізнаний про порушення його права до червня 2019 року, коли йому стало відомо про оформлення відповідачкою ОСОБА_3 прав на спадкове майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що наразі замість дерев`яного одноповерхового будинку побудовано два нових поверхи, один з яких у 1992 році будувала ОСОБА_3 , а другий у 2005 році ОСОБА_1 , не спростовують встановлених судом обставин про те, що позивач набув право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті матері у 1983 році, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання частково недійсним свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 в частині прийняття спадщини на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , колегія вважає також за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

Такі висновки апеляційного суду обґрунтовуються наступним.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на частину спірного будинку, яка йому належить як спадкоємцеві за законом.

Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Як вже зазначено вище у цій постанові, відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Подібні за змістом положення викладено і в ЦК України.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, встановив, що позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка складається з 34/100 частини спірного житлового будинку, оскільки проживав у вказаному будинку на день смерті спадкодавця та фактично вступив в управління і володіння спадковим майном.

Таким чином, ОСОБА_2 на момент отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право особистої власності на 34/50 частини спірного будинку уже належала 1/2 від вказаної частки спадкового майна.

З урахуванням фактичних обставин справи, апеляційний суд вважає, що у спірних правовідносинах задоволення вищевказаної вимоги є належним та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 , як спадкоємця, що прийняв спадщину померлої ОСОБА_5 . Тому задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на 34/100 частини спірного майна призведе до відновлення порушеного права позивача.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 570/5553/19.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вожакіної Тетяни Валеріївни - задовольнити частково.

Скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2023 року та ухвалити у даній справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в частині 34/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім'я ОСОБА_3 17.01.1992 року державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Копиловою В.В., зареєстроване в реєстрі за №І-179.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на 34/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.