КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 758/10328/20 Головуючий у 1 інстанції: Захарчук С.С.

Провадження №22-ц/824/903/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

01 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «Завод «Кузня на Рибальському» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 02.08.18 була прийнята на роботу до ПАТ «Завод «Кузня на Рибальському».

26.06.20 позивач була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні їй не було виплачено заробітну плату за березень, квітень, травень, червень 2020 у розмірі 44 500 грн., у зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача на її користь зазначену суму невиплаченої заробітної плати.

У зв`язку з тим, що зазначена сума заробітної плати не була сплачена, позивачка просила також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.20 по день ухвалення рішення, виходячи з того, що її середньоденна заробітна плата складала 493 грн. 90 коп.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 19 серпня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначала, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позивачем були надані достатні докази для задоволення позовних вимог.

До позовної заяви була надана копія трудової книжки з записами про прийняття та/або звільнення позивача з роботи. Тобто, матеріали справи містять докази на підтвердження перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем.

Що стосується наявності суми заборгованості по заробітній платі то, позивачем були долучені розрахункові листи за квітень, травень та червень 2020 року, з яких вбачається нарахування суми заробітної плати, проте інформація про їх виплату відсутня.

Просить також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 5000 грн.

Відзиву подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 до позову додано копію паспорту, копію картки фізичної особи - платника податків, копії розрахунково-платіжних відомостей за квітень, травень червень 2020 року (а.с. 7-13).

Не надано доказів того, що сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 44 500 грн., як і не надано доказів того, що відповідач не провів розрахунок з позивачкою при її звільненні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких доказів на підтвердження трудових відносин між позивачем та відповідачем позивачкою суду не було надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Завод «Кузня на Рибальському» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 44500 гривень.

В додатках до позовної заяви зазначено: належним чином завірена копія паспорту позивача; належним чином завірена копія ІПН позивача; належним чином завірена копія трудової книжки; належним чином завірені копії розрахункових листків за квітень, травень, червень 2020 року; копія позовної заяви для відповідача без додатків (а.с. 6).

Відповідно до акту Подільського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року, встановлено, що під час перевірки документів, які надійшли від ОСОБА_1 не виявилося вказаних у додатку документів, а саме відсутня копія трудової книжки у додатку до позовної заяви (а.с. 16).

Згідно з супровідним листом суду першої інстанції, 17 вересня 2020 року вище вказаний акт був направлений на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Вс від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо (Постанова ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суд першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко