ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2418/23

Головуючий у першій інстанції Олещенко В. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/346/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності (суддя Олещенко В.І.), ухвалене о 12 год. 39 хв. у м. Чернігів, повний текст рішення складено 21 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку: транспортного засобу Daewoo FSO Lanos TF69Y, легковий седан-в, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 ; транспортного засобу Ford Transit Connect T200, фургон малотоннажний-в, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 ; будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що сторонами за період шлюбу було придбано вказані транспортні засоби. На праві спільної сумісної власності їм також належить побудований в період з 18 вересня 2013 року по теперішній час будинок, який не зареєстрований у відповідному реєстрі прав на нерухоме майно. У травні 2023 року ОСОБА_2 подано позов про розірвання шлюбу. Позивач вказує, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого, отже ОСОБА_1 ставить питання про поділ майна, що є у спільній сумісній власності.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 грудня 2023 року позов задоволено частково; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу DAEWOO FSO LANOS TF69Y, легковий седан-в, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова (шассі, рами) НОМЕР_2 ; у задоволенні решти позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 998 грн витрат за проведення експертного дослідження. Рішення суду мотивовано тим, що транспортний засіб Ford зареєстровано за відповідачкою хоча і під час шлюбу з відповідачем, але на підставі договору дарування. Також суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено факт придбання садового будинку за спільні кошти подружжя в період шлюбу та здійснення сторонами під час шлюбу будь-яких будівельних робіт по будівництву садового будинку, а згідно з наданими доказами будинок побудований попередніми користувачами земельної ділянки. Позивачем також не було доведено належними доказами придбання будівельних матеріалів у період шлюбу, які були використані для будівництва спірного садового будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати в частині відмови визнання за ним права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимогу в повному обсязі, в решті рішення залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що Садівниче товариство «Росинка» не має жодного відношення до того, що побудоване на земельній ділянці, а тому стосовно того майна, яке знаходиться там, вирішується питання між попереднім членом товариства, володільцем збудованих приміщень і тим, хто набуває членство. За доводами ОСОБА_1 , навіть з урахуванням того, що сторони не будували будинок і у позивача відсутні будь-які документи, які засвідчують придбання спірного будинку та проведення там будівельних робіт, він все одно має матеріальну цінність, оскільки був набутий подружжям у спільну сумісну власність. Також звертає увагу, що будинок із земельною ділянкою в с.Киїнка позивач подарував своїй дружині, яка має у своїй власності окреме житло, а двокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 подарував доньці ОСОБА_3 , в той час як сам він власного житла взагалі не має.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідачка вказує, що використані в процесі будівництва будинку, розташованого в СТ «Росинка», будівельні матеріали не є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач не надав жодного доказу товарного чеку, видаткової накладної на придбання будівельних матеріалів на будівництво вказаного будинку, не наводить суми даної купівлі, дати купівлі, дати побудови будинку. Натомість садівниче товариство надає інформацію, що дачний будинок побудований ще попередніми членами товариства, будинок не введений в експлуатацію і не є нерухомим майном. ОСОБА_2 звертає увагу, що на фото до експертного висновку зазначений інший номер будинку, а назва вулиці не співпадає з назвою вулиці, де будинок дійсно розташований. Окрім цього, вважає експертне дослідження недопустимим доказом, оскільки воно не містить в собі попередження експерта про кримінальну відповідальність за неправдиві відомості.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , то в іншій частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.4).

Згідно з довідками Обслуговуючого кооперативу Садівничого товариства «Росинка» ділянка АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 в орендне користування 18 вересня 2013 року. Будинок був побудований попереднім орендарем, стіни та дах були готові, який був стан внутрішніх робіт, невідомий. Усі платежі (внески, плата за землю, сплата за електрику) проводяться ОСОБА_2 . Земельна ділянка та будинок не приватизовані (а.с.6, 133, 166).

Комунальне підприємство «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» на запит суду повідомило, що право власності на садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01 січня 2013 року не зареєстровано (а.с.135).

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Також згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 у 2013 році (під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 ) було надано земельну ділянку АДРЕСА_3 , який знаходиться на вказаній земельній ділянці, був побудований попередніми користувачами вказаної земельної ділянки. Право власності на спірний садовий будинок ані за ОСОБА_2 , ані за будь-якою іншою особою не зареєстровано. Позивач ОСОБА_1 не заперечує той факт, що вони з дружиною не будували вказаний будинок. Однак зазначає, що особисто він здійснював ряд будівельних робіт та оздоблення будинку. При цьому позивач будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів не надав. Докази, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів поширення на спірний садовий будинок режиму спільної сумісної власності.

Факт перебування сторін у шлюбі на момент надання ОСОБА_2 у тимчасове користування земельної ділянки не є безумовною підставою для набуття права спільної сумісної власності на будівельні матеріали, використані іншими особами в процесі будівництва будинку, розташованого на такій земельній ділянці.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 подарував нерухоме майно дружині та доньці і тепер він не має власного житла, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у даній справі не вирішувалося питання щодо захисту його права на житло.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в оскаржуваній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: