КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Гуль В.В.,

судді Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримано кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп., а також 3 % річних, що складають 1 001 грн. 10 коп., та інфляційне збільшення боргу, що складає 7131 грн. 23 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.08.2021 року ОСОБА_1 було помилково перераховано грошові кошти у сумі 30 000 грн. 00 коп. ОСОБА_3 , що підтверджується копією платіжного доручення № 8708708 від 25.08.2021 року.

При цьому, позивач зазначав, що жодних правочинів, на виконання яких могли б бути перераховані такі кошти, позивач з відповідачем не вчиняв.

У зв`язку з зазначеним, позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією повернути безпідставно отримані кошти, однак відповідач, отримавши відповідне звернення, своїм листом від 21.09.2022 року підтвердив отримання цих коштів, але відмовився їх повертати.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідач набув майно - грошові кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп. без достатньої на те правової підстави, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити з підстав, передбачених ст.ст. 625, 1212 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки між позивачем та відповідачем наявні договірні відносини (а.с. 103-105).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що як зазначено у позові і не спростовано відповідачем, жодних правочинів, на виконання яких могли б бути перераховані кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп., позивач з відповідачем не вчиняв. Натомість, відповідач посилався виключно на наявність правочинів між ТОВ «Ем Сі Джей Україна», директором якого є відповідач, та дружиною позивача - ОСОБА_4 , які, у свою чергу, не є учасниками даної справи.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно надав оцінку розписці, наданій відповідачем, оскільки вона взагалі не була залучена до матеріалів справи в якості доказу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що наявність між сторонами спору правовідносин договірного характеру виключає застосування до цих правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом, згідно з платіжним дорученням № 8708708 від 25.08.2021 року, виданого АТ «ОТП Банк», платник ОСОБА_1 перерахував на рахунок ОСОБА_5 30 000 грн. 00 коп., призначення платежу - переказ між картками.

За змістом наявної у матеріалах справи претензії від 14.09.2022 року позивач звернувся до відповідача з проханням до 23.09.2022 року повернути набуті без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп.

Згідно з відповіддю відповідача від 21.09.2022 року останній зазначив, що 30 000 грн. 00 коп. було отримані ним від ОСОБА_1 на законній правовій підставі, як завдаток на підтвердження та забезпечення виконання зобов`язань щодо укладення та виконання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Як вбачається зі змісту розписки, складеної 25.08.2021 року ОСОБА_3 , останній є директором та співзасновником ТОВ «Ем Сі Джей Україна», яке, у свою чергу, є власником нежитлового приміщення ХVIII-ХХІ, загальною площею 165,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , отримано від ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , завдаток у розмірі 30 000 грн. 00 коп. в рахунок оплати вартості зазначеного вище приміщення загальною вартістю 75 000,00 доларів США, що за курсом НБУ складає 2 000 250,00 грн. Оформлення має бути проведено не пізніше 29.10.2021 року у приватного нотаріуса. Витрати на оформлення нотаріального посвідчення зазначеної вище угоди розподіляється між сторонами у співвідношенні 50 % на 50 %. Крім того, на зазначеній вище розписці міститься підпис ОСОБА_4 та підтвердження передачі нею ж ОСОБА_3 завдатку у розмірі 30 000 грн. 00 коп.

Також, у матеріалах справи міститься скріни листування між сторонами в додатку Whatsapp та електронною поштою, в якому, серед іншого, сторони узгоджують питання нотаріального посвідчення договору.

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст. 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п. 45).

У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Так, ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року).

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст. 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що грошові кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп., які йому належали, були набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки сторони по справі у жодних договірних правовідносинах ніколи не перебували і не перебувають.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач добровільно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перерахував кошти відповідачу, знаючи (за твердженням самого позивача), що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, а більше ніж через рік звернувся із вимогою про повернення сплачених коштів, що, у свою чергу, виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не спростовано наданих відповідачем доказів щодо наявності між сторонами відносин договірного характеру.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом була допущено порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому, слід зазначити, що в апеляційній скарзі позивача відсутні докази неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що мають значення для справи, а сама апеляційна скарга не містить жодних доводів на спростування вищевказаних висновків суду першої інстанцій, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, то з огляду на вимоги ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: