Апеляційне провадження №22-ц/824/1342/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової А.А.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня Олександр Миколайович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний Олександр Сергійович про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня Олександр Миколайович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний Олександр Сергійович про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, зазначено, що її рідному брату ОСОБА_6 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, позивачка є єдиною спадкоємицею померлого ОСОБА_6 . 22.08.2017 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. з заявою про прийняття спадщини. У процесі оформлення документів, стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479. Продавцем за зазначеним вище договором купівлі-продажу є ОСОБА_3 , право власності у якої на квартиру, що є об`єктом спадкування, виникло на підставі договору дарування, посвідченого 25.06.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. за № 1417. За даними довідки по формі № 3 виданої 18.08.2017 року комунальним концерном «Центр комунального сервісу» № 1907, ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та є власником особового рахунку за зазначеною адресою. ОСОБА_2 , як єдина спадкоємиця після смерті ОСОБА_6 у встановленому законом порядку прийняла його спадщину, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Зазначає, що договір дарування вищевказаної квартири, що ніби то укладався 25.06.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є нікчемним відповідно до положень ст. 220 ЦК України. Відповідно, укладений 29.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу зазначеної квартири є недійсним. 24.10.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від імені якої діяла ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Зазначає, що спірна квартира має бути витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 зі скасуванням номер запису про право власності: у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на спірну квартиру.

У зв`язку з викладеним, просила суд:

визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був укладений 29 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за номером 479 недійсним;

витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 ;

скасувати номер запису про право власності: 22985009 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 17, 8 кв.м., загальною площею 32, 77 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2017 року зареєстрованого за №1739, індексний номер 37736583 від 24.10.2017 року - власник ОСОБА_4 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2023 року позов задоволено; визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був укладений 29 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за номером 479 недійсним; витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 ; скасовано номер запису про право власності: 22985009 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 17, 8 кв.м., загальною площею 32, 77 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2017 року зареєстрованого за №1739, індексний номер 37736583 від 24.10.2017 року - власник ОСОБА_4 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Позивача повністю.

03 жовтня 2023 року на адресу суду від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 01.02.2024 року відповідачі та треті особи не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_6 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Сектором приватизації Московської держадміністрації 03.06.1993 року, зареєстрованим в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 09.06.1993 року за № 4695 (т. 1, а.с. 86).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 25.09.2017 року (т. 1, а.с. 7).

ОСОБА_2 є рідною сестрою та спадкоємицею померлого ОСОБА_6 , оскільки звернулася у встановленому законом порядку та у визначений законом строк до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. із заявою про прийняття спадщини. Зазначену заяву прийнято приватним нотаріусом та 22.08.2017 року заведено спадкову справу за № 9/2017, засвідчену належним чином копію якої направлено на адресу суду (т. 2, а.с. 16-52).

В процесі оформлення спадщини, ОСОБА_2 дізналася, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479.

Продавцем за зазначеним вище договором купівлі-продажу є ОСОБА_3 , право власності у якої на квартиру, що є об`єктом спадкування, виникло на підставі договору дарування, посвідченого 25.06.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. за № 1417.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що спірна квартира вибула з права власності ОСОБА_6 незаконно, відтак, вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування квартири з чужого незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції посилався на ряд доказів, зокрема: інформаційну довідку видану 28.08.2017 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2017 за № 32963, відповідно до змісту якої, за даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 86); довідку про склад сім`ї та зареєстрованих по формі № 3, виданою 18.08.2017 року комунальним концерном «Центр комунального сервісу» за № 1907 про те, що ОСОБА_6 зареєстрований та займає 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 та є власником особового рахунку цієї житлової площі (т. 1, а.с. 92); архівну довідку видану 13.10.2017 року Київським державним нотаріальним архівом за № 1996 про те, що відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат», запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. У приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. 25.06.2009 року за реєстровим № 1417, запис про посвідчення договору дарування квартири відсутній в реєстрі нотаріальних дій. Тобто, такий договір дарування квартири не посвідчувався (т. 1, а.с 87).

Більшість наведених в апеляційній скарзі доводів незгоди апелянта із висновком суду першої інстанції є аналогічними тим доводам, які були представлені ним в суді першої інстанції і яким суд надав належну правову оцінку при вирішенні справи.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

В своїй апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що позивач не могла прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви в м. Києві, оскільки весь час перебувала в Стеблівському психоневрологічному інтернаті та не могла самостійно здійснювати виїзд за його межі та усвідомлювати значення своїх дій.

Вищевказані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року до участі у справі було залучено в якості 3-тьої особи - Стеблівський психоневрологічний інтернат, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 з 27.12.2023 року зареєстрована та проживає в Стеблівському психоневрологічному інтернаті Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. В ході розгляду справи в суді першої інстанції директор Стеблівського психоневрологічного інтернату Пустільнік П.Т. надав пояснення, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, перебуває в інтернаті по путівці, за клопотанням соціальних служб, оскільки не мала не мала поряд осіб, які б надавали їй допомогу у забезпеченні життєдіяльності (придбання продуктів, приготування іжі і т.і.). Ні піклувальників, ні опікунів вона не має. Зазначив, що ОСОБА_2 не визнана недієздатною, та не має будь-яких психічних захворювань.

З огляду на вищевказане, доводи апелянта щодо того, що ОСОБА_2 знаходиться в інтернаті тому що хвора на шизофренію і не мала права звертатися ні до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, ні до адвоката за правничою допомогою, ні до суду з позовом не відповідають дійсності.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 особисто до нотаріальної контори не зверталася, бо не залишала свого місця перебування - інтернат, також не відповідає дійсності, та спростовується належним чином завіреними матеріалами спадкової справи, наданими до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександрою Володимирівною, яка приймала від ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини, встановлювала особу ОСОБА_2 та її дієздатність на час звернення.

Ще одним доводом апелянта була відсутність у позивача належних доказів щодо недійсності спірного договору купівлі-продажу та обрання позивачем неналежного способу захисту у даному випадку.

При зверненні ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, нотаріусом було виявлено договір купівлі-продажу посвідчений 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000, право власності № 22061956), продавцем за яким є відповідач ОСОБА_3 , право власності якої на зазначену квартиру виникло, на підставі договору дарування, посвідченого 25 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. за № 1417.

Приватним нотаріусом Бурлак О.В. було витребувано інформацію щодо договору дарування, посвідченого 25 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. за № 1417.

Згідно до архівної довідки № 1996 від 13.10.2017 року виданою Київським державним нотаріальним архівом: «відповідно до статі 52 Закону України Про нотаріат , запис в реєстрі є доказ вчинення нотаріальної дії. У приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. 25 червня 2009 року за реєстровим номером 1417, запис про посвідчення даного договору відсутній в реєстрі нотаріальних дій. Відповідно повідомлено, що такий договір дарування квартири не посвідчувався. Тому а ні в реєстрі прав власності, а ні в реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на ім`я ОСОБА_3 , не було зареєстровано.»

Таким чином, відсутність нотаріального посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. 25 червня 2009 року, стало підставою для ствердження про нікчемність такого договору в силу положень статті 220 ЦК України. За таких умов, нікчемність договору дарування тягне за собою відсутність права продажу нерухомого майна в подальшому.

Щодо тверджень апелянта про відсутність доказів недійсності договору купівлі-продажу від 29.08.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та не витребування судом першої інстанції першого договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна від 29.08.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зазначив про те, що такий договір не було нотаріально посвідчено, що відповідно до вимог законодавства є обов`язковим, відтак в силу положень ст.. 220 ЦК України такий договір є нікчемним.

З огляду на вищевказане, ОСОБА_3 не набувала права власності на майно, і відповідно не могла бути стороною правочину - договору купівлі-продажу. Факт наявності договору купівлі-продажу між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є очевидним, загальнодоступним і сторонами не заперечується, у зв`язку з чим, посилання на відсутність цього договору у матеріалах спадкової справи є недоречним.

Щодо тверджень апелянта про обрання позивачем неналежного способу захисту колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Таким чином, ОСОБА_2 , яка вважає себе власником майна, не використовувала правовий механізм, передбачений статтями 215, 216 ЦК України до ОСОБА_4 , а зазначала вимогу про витребування від неї майна.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що єдиною спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_6 є його рідна сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22 серпня 2017 року в установлений законом 6-місячний строк ОСОБА_2 , звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександри Володимирівни із письмовою заявою про прийняття спадщини (з чого б вона не складалася і де б не знаходилася), у зв`язку з чим була заведена спадкова справа після померлого ОСОБА_6 за № 9/2017.

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, ОСОБА_2 відповідно до ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем 2 черги за законом, і відповідно до вимог законодавства здійснила своє право на спадкування, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

З огляду на вищевказане, позивач прийняла спадщину після свого померлого брата, а відтак з урахуванням положень ст.. 1268 ЦК України у останньої є належне право на витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення непідлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько