Справа № 165/1643/23 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/36/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Киці С. І.,

за участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача Шульгач К. Ю., Лисюк О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, третя особа на стороні відповідача Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Неоніла Павлівна, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він з 12 квітня 2010 року по 31 липня 2017 року працював на посаді начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Нововолинську. У зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України з 01 серпня 2017 року, відповідно до наказу голови комісії, був переведений на посаду заступника начальника цього відділення. З 01 січня 2018 року працював на посаді начальника відділу профілактики страхових випадків - страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.

Зазначає, що наказом №93-к від 13 квітня 2023 року його було звільнено з посади з 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вказує, що 19 січня 2023 року йому було вручено попередження про звільнення з займаної посади , з яким він був ознайомлений. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки були всі правові підстави для переведення його в штат працівників Пенсійного фонду. Зазначає, що всупереч статті 49-2 КЗпП України, відповідач не запропонував йому вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №93-к від 13 квітня 2023 року про звільнення його з посади начальника відділу профілактики страхових випадків - страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України); поновити його в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на вищевказаній посаді; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, як правонаступника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на день ухвалення рішення у справі; стягнути судові витрати у даній справі.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що доказом його незаконного звільнення є недотримання роботодавцем процедури вивільнення та працевлаштування позивача у зв`язку з реорганізацією управління. Вважає, що його було звільнено з роботи з порушенням вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, оскільки не було запропоновано іншої посади у ГУПФУ у Волинській області. Вважає висновки суду щодо неподання ним заяви із відповідними документами про працевлаштування на посаду державної служби та ігнорування інформації про наявні вакантні посади та тимчасові посади у ГУПФУ у Волинській області є помилковими. Покликається на прийняття до уваги судом виключно позиції відповідача, хоча відповідач не запропонував йому та не здійснив належним чином його переведення на вакантні посади, а надав роз`яснення порядку вступу на державну службу та перелік вакантних і тимчасових посад. Вказує, що суд також дійшов помилкових висновків, зазначаючи, що, прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив ні законодавством про працю, ні законодавством, що регулює порядок призначення на посади державної служби, можливості переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації, посилаючись на роз`яснення Міністерства економіки України №4706-05/1622-03 від 13.01.2023.

Також позивач звертає увагу суду на відсутність законодавчої заборони на переведення працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (яка не є державним органом) та зазначає, що через неврегульованість порядку переведення працівника, який не є державним службовцем, на посаду державної служби застосуванню підлягають норми загального законодавства, а саме ч.2 ст.40 та ст.32 КЗпП України, які регулюють процедуру переведення працівника на іншу роботу при реорганізації підприємства.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ГУПФУ у Волинській області заперечує доводи, викладені апелянтом. Вказує, що при звільненні було додержано усіх норм трудового законодавства, а позивач, будучи повідомленим належним чином про наявність вакантних посад, не скористався можливістю подати заяву та відповідні документи, необхідні для призначення на відповідну посаду державної служби, помилково вважаючи, що він підлягає переведенню на рівноцінну посаду державного службовця у відділення Пенсійного фонду без дотримання передбачених законом процедур, що не відповідає чинному законодавству про державну службу, а тому вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечили доводи апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, покликаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, і суд не знаходить підстав для визнання його протиправним та скасування. Судом взято до уваги, що відповідач у своїх листах неодноразово повідомляв позивача, що в Головному управлінні є вакантні та тимчасові посади державної служби з долученням списків таких посад, однак отримана інформація була проігнорована позивачем. Судом зазначено, що позивач не подавав до Головного управління ПФУ у Волинській області документів щодо свого працевлаштування на посади державної служби. У зв`язку з цим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку з відповідача також є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом першої інстанції встановлено, що з 12 квітня 2010 року по 31 липня 2017 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Нововолинську.

У зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України з 01 серпня 2017 року, відповідно до наказу голови комісії, ОСОБА_1 був переведений на посаду заступника начальника Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.

З 01 січня 2018 року позивач працював на посаді начальника відділу профілактики страхових випадків - страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.

01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон № 1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Рішення про припинення ФСС України, прийняте Верховною Радою України, є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося.

Пунктом 12 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 Верховна Рада України зобов`язала Кабінет Міністрів України: забезпечити передачу коштів Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України; привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити набрання чинності нормативно-правовими актами, зазначеними у підпунктах 2-4 цього пункту, одночасно з набранням чинності цим Законом тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 року № 442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» ( Постанова № 1442), зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України ( управління ВД ФСС України); установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації; зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом № 2620.

Головою комісії з реорганізації ФСС України у Волинській області Плескун Н. П. 16.01.2023 видано наказ №9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області", пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, відповідно до переліку, з 18.04.2023 (а.с.8-9).

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року №1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Н.П. видано наказ "Про попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення" від 19.01.2023 №ВП-89 (а.с.11-12).

19 січня 2023 року позивачу було вручено попередження про звільнення з займаної посади з 18 квітня 2023 року, з яким він був ознайомлений. Позивач ОСОБА_1 на окремому аркуші для ознайомлення з наказом зазначив, що не згідний з ним, попередження вважає незаконним та таким, що не відповідає постанові КМУ №1442 від 27.12.2022 (а.с.12).

13 квітня 2023 року Головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плексун Н. П. видано наказ №93-к «Про звільнення ОСОБА_1 » з 18 квітня 2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

16 травня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду даний позов, яким оскаржив зазначений наказ та просив його поновити на посаді із стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Верховний Суд у постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Отже, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи дійсно мало місце скорочення штату або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті а частини 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року визначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вказував, що фактично скорочення чисельності чи штату працівників не відбувалося, а відбулася реорганізація установи шляхом приєднання до ГУ ПФУ у Волинській області, а тому трудовий договір повинен був продовжуватися шляхом переведення його на таку ж саму посаду до правонаступника його роботодавця.

У справі встановлено, що законодавцем в особі Верховної Ради України з 01 січня 2023 року припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. При цьому відбулось скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами ВД ФССУ та управлінь ВД ФССУ в областях та м. Києві з 18.04.2023, у тому числі й посади, яку обіймав позивач.

Про наступне вивільнення ОСОБА_1 було попереджено більше ніж за 2 місяці, тобто у визначений законом строк, що не заперечується і самим позивачем.

З матеріалів справи, зокрема з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області вбачається, що в реєстр внесено відомості про строк, визначений органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог: 03.03.2023. Також у реєстрі зазначено, що 02.01.2023 внесено запис про припинення даної юридичної особи в результаті її реорганізації та вчинено державну реєстрацію припинення відокремленого підрозділу юридичної особи 19.04.2023 року і юридичної особи 01.06.2023 року (а.с.18-26,62-70)).

Разом з тим, сторонами суду надано докази повідомлення працівників, які підлягали звільненню у зв`язку із скороченням штату, про наявні в управлінні посади державної служби, які можуть бути зайняті у встановленому законом порядку через подання відповідних заяв та належних документів.

Зокрема, 20.12.2022 року за № 0300.08-8/41855 начальником ГУ Пенсійного фонду України у Волинській області було направлено лист «Про добір персоналу» до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, в якому було висловлено просьбу ознайомити усіх працівників установи про можливість проходження співбесіди в головному управлінні, оскільки воно проводить добір на зайняття вакантних посад державної служби в новостворені відділи.

Такий же лист було направлено і голові комісії з реорганізації ОСОБА_4 30.03.2023 р. із зазначенням переліку наявних посад та необхідних документів для призначення на відповідні посади державної служби осіб, що підлягають звільненню за скороченням штату.

Крім того, про наявні вакансії було проінформовано шляхом розміщення з 21 грудня 2022 року відповідного змісту повідомлення про наявні вакансії на офіційному сайті Головного управління Пенсійного фонду.

Разом з тим, як видно зі змісту наданого суду самим позивачем ОСОБА_1 листа за № 0300-08-9/12579 від 17.03.2023 року, а також листа від 01.05.2023 р. за № 0300-08-8/21504, начальником ГУ ПФУ у Волинській області було особисто позивачу направлено на його адресу відповіді на звернення з роз`ясненням особливостей укладання трудового договору в умовах воєнного стану та порядку вступу на посади державної служби, а також переліку необхідних документів, які слід надати разом із заявою для зайняття відповідної посади, та списку наявних вакантних і тимчасових посад із зазначенням їх місця розташування.

Як слідує з матеріалів справи та ствердив сам позивач у судовому засіданні, він не вважав за потрібне і не скористався можливістю подати заяву з відповідними документами для призначення на вакантну посаду в ГУ ПФУ у Волинській області.

Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно врахував при ухваленні оскаржуваного рішення правові позиції, висловлені Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 у справі № 519/160/16-ц, від 06.02.2018 у справі № 696/985/15-ц, від 12.06.2019 у справі № 297/868/18 та від 28.04.2021 у справі № 373/2133/17, в яких зазначено, що суд не може обговорювати та давати оцінку питанням доцільності і правомірності скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність та штат належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, а тому суд може тільки з`ясовувати наявність законних підстав для звільнення працівника.

Разом з тим, судом вірно взято до уваги висловлену Верховним Судом позицію у постанові від 05.102020 року у справі № 451/1028/18 про те, що при розгляді спорів, пов`язаних із звільненням за п.1ч.1 ст.40 КЗпП України суди повинні з`ясовувати питання, чи дійсно мало місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано норм законодавства щодо вивільнення, які є докази про відмову працівника від переведення на іншу роботу або неможливості переведення працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації,чи попереджався працівник у встановлений строк про наступне вивільнення та про наявність переважного права на залишення на роботі.

Виходячи з матеріалів справи та норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки всі посади управління ВД ФССУ у Волинській області підлягали скороченню, а переведення позивача на рівнозначну посаду в ГУ ПФУ у Волинській області було неможливим, оскільки вакантними були посади державної служби, на які діє особливий порядок їх зайняття, в той час як ОСОБА_1 обіймав посаду, на яку не поширювалося законодавство про державну службу.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо наявності з огляду на положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану» підстав для переведення його на посаду державної служби в ГУ ПФУ у Волинській області, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.1 Закону України «Про державну службу» (Закон №889) державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону (п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 889).

Згідно із частинами першою та другою статті 21 Закону № 889 вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Отже, судом установлено, що ОСОБА_1 не подавав до Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення його на вакантні посади, а переведення його як працівника ФСС України, на якого поширюється законодавство про працю, на посаду державної служби Управлінні, суперечитиме вищезазначеним вимогам діючого законодавства.

Спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог, викладених у вищезазначеній нормі закону.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачем ГУ ПФУ у Волинській області неодноразово надсилались пропозиції та повідомлення до УВД ФССУ у Волинській області та особисто позивачу про можливість вивільнюваним працівникам прийняти участь у доборі та зайняти вакантні посади державної служби на період воєнного стану.

Однак, позивач не вчинив активних дій для отримання бажаної роботи, а очікував на автоматичне переведення його на рівнозначну посаду в ГУ ПФУ у Волинській області, який є юридичною особою публічного права, хоча аналогічні посади, на які він міг претендувати, всі є посадами державної служби, що суперечить наведеній нормі ч.5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про державну службу».

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду, дійшов правильного висновку, що права позивача при звільненні, за захистом яких ОСОБА_1 звернувся до суду, не порушені. Отже, правові підстави для визнання протиправним і скасування наказу про звільнення і поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в даному випадку відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не впливають на його законність та обгрунтованість, а тому не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення відноситься до більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Таким чином, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді