Головуючий у І інстанції Таран Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/4276/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 08 липня 2022 року о 09 год. 08 хв. відносно нього працівниками Управління патрульної поліції в м. Львові було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 076012 без належних та допустимих доказів скоєння такого правопорушення.

Згідно вказаного протоколу, ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Форд Транзит», д.н.з. НОМЕР_1 , на площі Кропивницького у м. Львові з ознаками наркотичного сп`яніння. Разом з тим, позивач у вчиненні адміністративного правопорушення винним себе не визнав, посилаючись на безпідставність складення протоколу та допущені при його складанні численні порушеннями.

Так, згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП протоколи про адміністративне правопорушення складаються на осіб, які керують транспортним засобом в стані алкогольного або наркотичного сп`яніння та/або відмовляються проходити медичний огляд на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння.

Під час зупинки транспортного засобу позивача, 08 липня 2022 року о 09 год. 08 хв., у останнього не було жодних ознак наркотичного сп`яніння, але працівники поліції не впевнилися у наявності ознак наркотичного сп`яніння та безпідставно наполягли на проведенні медичного огляду. Так як позивач в момент керування транспортним засобом не перебував в стані наркотичного сп`яніння, він погодився проїхати в лабораторію разом з працівниками поліції для підтвердження цього факту.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що на відеозаписі з нагрудної камери працівників поліції зафіксовано, що в медичному закладі він пройшов необхідні процедури дослідження (огляду), проте через відсутність фізіологічної потреби не зміг здати сечу на аналіз. Положеннями пунктів 12, 13, 15 та 16 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного та іншого сп`яніння, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, передбачено, що предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук, може використовуватись кров. Як вбачається з дослідженого відеозапису з нагрудної камери працівника поліції позивач, перебуваючи у медичному закладі разом з працівниками поліції, пропонував взяти у нього будь-який інший біологічний матеріал, однак йому було відмовлено, а у висновку 001574 від 08 липня 2022 року вказаного медичного закладу (висновок огляду) зазначено, що позивач відмовився від огляду, що насправді не відповідає дійсності. Позивач після цієї події одразу звернувся в іншу медичну лабораторію, за результатами тесту якої наркотичних речовин у його організмі не виявлено (факт відсутності наркотичного сп`яніння підтверджується результатами лабораторних досліджень від 08 липня 2022 року ТОВ «Медична лабораторія».

При цьому, з метою доведення своєї невинуватості та встановлення факту відсутності наркотичного сп`яніння, позивачу довелося понести витрати на проходження тесту лабораторних досліджень в день складання протоколу, а саме 08 липня 2022 року, які складають 700,00 грн., що підтверджується копією фіскального чеку від медичного центру ТОВ «Салютас» із призначенням платежу «тест на наявність 10 наркотичних речовин».

Після всебічного та змістовного з`ясування обставин справи, постановою Галицького районного суду м. Львова від 26 вересня 2022 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, було закрито з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, які б доводили факт вчинення інкримінованого йому адміністративного правопорушення, що вказує на відсутність події і складу адміністративного правопорушення (справа №461/3570/22).

Враховуючи викладене, на думку позивача, очевидним є факт протиправних дій та свавілля з боку співробітників поліції, що в свою чергу призвело до незаконного притягнення невинної особи до адміністративної відповідальності.

За викладених обставин, враховуючи характер допущеної представниками органу державної влади (уповноваженими особами Управління патрульної поліції в м. Львові) протиправної дії у вигляді незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності, позивач зазнав душевних страждань та переживань, були порушені його нормальні життєві зв`язки, що вплинуло на його звичний спосіб життя, позивачу необхідно було докладати додаткових зусиль для відновлення його прав шляхом доказування неправомірності дій працівників поліції. Більш того, робота позивача нерозривно пов`язана із регулярним використанням його автомобіля в цілях отримання засобів для існування, що є його єдиним джерелом доходів, а позбавлення права на керування транспортним засобом змусило б його лишитись заробітку та перебувати у злиднях.

Звинувачення працівниками поліції в такому серйозному правопорушенні, санкція якого передбачає значне покарання, було приниженням честі та гідності позивача, як громадянина України, та вивело його з психологічної рівноваги. Тривалий час він відчував моральні страждання незаконним звинуваченням та повідомленням про сплату штрафу у значному розмірі, зокрема про позбавлення прав керування транспортними засобами.

Позивач у позові посилався на те, що працівники поліції нанесли йому психологічну травму, а моральні страждання посилюються ще й тим, що незаконні дії суб`єкта владних повноважень призвели до втрати віри в те, що поліція у своїй роботі дотримується Закону, та у її справедливу діяльність.

Вважає, що такими діями, що виразилися у неправомірному притягненні до адміністративної відповідальності, порушений нормальний хід його життя і йому заподіяна моральна шкода.

У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з метою захисту своїх порушених прав, дотримання яких гарантовано державою.

З урахуванням характеру вчиненого правопорушення (незаконне притягнення особи до адміністративної відповідальності), глибини душевних переживань та ступеня порушення нормального способу життя, позивач вважає, що достатнім грошовим відшкодуванням завданої йому моральної шкоди є грошова сума у розмірі 13 400,00 грн.

Також, позивач у позові посилався на те, що з метою захисту своїх прав в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення між ним та адвокатом Гулько Ж.В. 14 липня 2022 року було укладено договір про надання правової допомоги № 14/1. Додатком № 1 від 14 липня 2022 року до договору про надання правової допомоги визначено, що адвокат надає ОСОБА_1 правову допомогу по справі № 461/3570/22 за протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 076012 від 08 липня 2022 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вартість правової допомоги складає 23 700,00 грн.

Позивач поніс вказані витрати з метою відновлення своїх порушених законних прав саме завдяки незаконним і безпідставним діям відносно нього з боку працівників поліції, а саме неналежного встановлення ознак наркотичного сп`яніння під час зупинки, формального розгляду адміністративної справи та подальшого безпідставного складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 24 400,00 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 13 400,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн., на загальну суму 47 800,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності в сумі 13 400,00 грн., матеріальну шкоду в розмірі 24 400,00 грн. та понесені по справі судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі Департамент патрульної поліції та Управління патрульної поліції у Львівській області подали на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідачі посилались на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачу заподіяно моральної шкоди внаслідок неправомірних дій працівників поліції у зв`язку із складанням ними протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки водії, стосовно яких у поліцейських є достатні підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають огляду на стан сп`яніння. В даному випадку, у позивача працівниками поліції було виявлено ознаки наркотичного сп`яніння, про які на місці зупинки транспортного засобу йому було зазначено, також поліцейські виписали відповідне направлення на проходження огляду на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я.

Враховуючи те, що позивач керував транспортним засобом у місті Львові на пл. Кропивницького, 1, де його й було зупинено, поліцейськими було направлено позивача на відповідний огляд на стан сп`яніння у найближчий заклад охорони здоров`я, який уповноважений здійснювати такі огляди, а саме у КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень». Відповідно, компетенція проводити огляд на стан сп`яніння у закладах охорони здоров`я покладена на відповідного лікаря закладу охорони здоров`я. Тобто, поліцейські діяли цілком законно, адже в закладі охорони здоров`я висновок про те, чи перебуває особа в стані сп`яніння, складає лікар, а не поліцейський.

Відтак, враховуючи те, що згідно Висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 1574 від 08 липня 2022 року, позивач відмовився від огляду, поліцейський був зобов`язаний скласти відносно позивача відповідний протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що й було зроблено.

При цьому, представник апелянтів у скарзі звертає увагу на те, що за складання вищевказаного Висновку відповідальність несе відповідний лікар, але аж ніяк не поліцейський чи орган, в якому працює відповідний поліцейський, як про це вказує суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, пославшись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Представник відповідачів вважає, що посилання на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є неправомірними, оскільки відповідачі не є органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органом досудового розслідування, прокуратури або суду.

У апеляційній скарзі також зазначено, що у відповідності до ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

В даному випадку відсутні передбачені законом підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки не відбулося притягнення позивача до адміністративної відповідальності із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Крім того, представник апелянтів посилається на те, що позивачем належним чином не було доведено факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди, адже протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 076012, який складено щодо позивача за фактом вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, складено 08 липня 2022 року, а більшість доказів, які долучені позивачем до матеріалів справи, отримані до 08 липня 2022 року, тобто, судом першої інстанції дані докази повинні були бути визнані неналежними, проте, саме на основі цих неналежних доказів ґрунтується оскаржуване рішення суду по даній справі.

Також, судом не взято до уваги те, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Необхідною умовою для притягнення до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення учасникам справи копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Учасники справи, повідомлені про розгляд справи, не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги відповідачів до апеляційного суду не направили.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (37 800,00 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2022 року о 09 год. 08 хв. відносно ОСОБА_1 працівниками Управління патрульної поліції у м. Львові було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 076012 (а.с.17).

Згідно вказаного протоколу, 08 липня 2022 року о 09 год. 08 хв. у м. Львові пл. Кропивницького, 1, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння (поведінка, що не відповідає обстановці, зіниці очей не реагують на світло, порушення мови і координації рухів). Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків.

Постановою Галицького районного суду міста Львова від 26 вересня 2022 року (а.с.19-23) провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрито на підставі п.1 ч.1ст.247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, які б доводили факт вчинення інкримінованого йому адміністративного правопорушення (справа №461/3570/22).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдано моральної та матеріальної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, і у цьому випадку застосуванню підлягає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також, суд послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі № 640/16169/17, відповідно до якої здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше), а тому є підставою для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно з ч.1 ст.1, ч.3 ст.19, ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 вказаного Закону визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ст. 4 цього Закону, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19), яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не був притягнутий до адміністративної відповідальності і на нього не накладалось адміністративне стягнення, а провадження у справі було закрито на підставі п.1 ч. 1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, права позивача були захищені шляхом закриття відносно нього справи про адміністративне правопорушення місцевим судом.

Апеляційний суд вважає, що сам факт закриття судом справи про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч. 1 ст.130 КУпАП, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності працівників Управління патрульної поліції у Львівській області у розумінні вимог ст. 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що неправомірними діями працівників патрульної поліції, як посадових осіб, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачами. При цьому, постанова Галицького районного суду міста Львова від 26 вересня 2022 року (а.с.19-23) не містить висновку суду про неправомірність дій працівників патрульної поліції при складанні ними протоколу відносно позивача, а зводиться до недоведеності поза розумним сумнівом наявними у справі про адміністративне правопорушення доказами факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я у встановлений чинним законодавством спосіб. Порушенням у даній постанові судом зазначено те, що ОСОБА_1 не було запропоновано пройти огляд відповідно до пунктів 12, 13, 15 та 16 Інструкції задля отримання біологічного матеріалу у інший спосіб - дослідження біологічного середовища слини, змивів з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук, що, вочевидь, не входить до службових повноважень працівників патрульної поліції, оскільки відібранням зразків біологічного середовища займається лікар відповідного закладу охорони здоров`я. Тобто, дане судове рішення жодним чином не встановлює невідповідності дій працівників патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області при складанні протоколу щодо ОСОБА_1 вимогам закону чи іншого нормативного акта, відтак висновок суду першої інстанції про неправомірність цих дій ґрунтується на припущеннях.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові по справі № 307/3754/21 від 27 липня 2022 року сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його незаконним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 712/7385/17 про визнання протиправними дій щодо незаконного складення протоколу про адміністративне правопорушення, вказала на те, що оскільки дії відповідачів щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують його права, то вони окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності не оскаржуються.

Таким чином, дії поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення є процесуальними діями, а не рішенням суб`єкта владних повноважень, достатніми для відшкодування моральної шкоди.

При цьому, колегія суддів враховує, що за змістом постанови Галицького районного суду міста Львова від 26 вересня 2022 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрито на підставі п.1 ч.1ст.247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Таке рішення місцевого суду жодним чином не являється підставою для висновку про неправомірність дій працівників поліції при складанні протоколу, що підлягає встановленню у кожній конкретній справі про адміністративне правопорушення.

Суд враховує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі № 640/16169/17, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше), а тому є підставою для стягнення моральної шкоди.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що даний висновок не підлягає застосуванню в цій справі, оскільки правовідносини, що є предметом спору у справі №640/16169/17 є відмінними від обставин даної цивільної справи, які встановлені та проаналізовані апеляційним судом у даній постанові.

При вирішенні даного спору, суд враховує позиції Верховного Суду в справах № 307/3754/21 від 27 липня 2022 року та № 712/7385/17 від 13 березня 2019 року щодо того, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень і навіть не підлягає оскарженню в суді окремо від постанови суду.

Колегія судів також вважає, що сам по собі факт складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача не свідчить про його незаконне складання, тим більше не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, про що зазначено у вищенаведеній постанові Верховного Суду в справі № 640/16169 від 05 лютого 2020 року, висновки якої не узгоджуються з положеннями КУпАП в частині того, коли особа вважається притягнутою до адміністративної відповідальності і який саме орган таке притягнення здійснює.

З урахуванням наведеного, підстави для висновку про те, що незаконне складання протоколу про адміністративне правопорушення є притягненням до адміністративної відповідальності, а отже і підставою для стягнення моральної шкоди, по справі відсутні.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує завдання йому моральної шкоди ст.1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В той же час, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі ст.2 Закону завданням поліції є надання поліцейських послуг у сферах:

1) забезпечення публічної безпеки і порядку;

2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

3) протидії злочинності;

4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

В свою чергу, відповідно до ст.ст.1 та 2 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.

Завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Таким чином, оперативно-розшукова діяльність врегульована спеціальним законом.

Апеляційний суд враховує, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» прийнятий в 1994 році.

В свою чергу, Законом України № 436- ІV від 16 січня 2003 року був прийнятий Цивільний кодекс України, яким було врегульовано питання відшкодування шкоди в даних правовідносинах.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Даною нормою закону врегульовані підстави для відшкодування шкоди з різних підстав, у тому числі окремо внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

З урахуванням цього, суд вважає, що правовідносини сторін мають регулюватися саме ст.1176 ЦК України.

При цьому, диспозиція ч. 1 вищевказаної статті встановлює виключний перелік підстав відшкодування моральної шкоди, до якого, зокрема, відноситься незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Разом з тим, у справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт не відбулося, оскільки провадження у справі було закрито місцевим судом на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, що виключає можливість застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України у даних правовідносинах.

За таких обставин відшкодування моральної шкоди можливе на загальних підставах, передбачених ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, при цьому, позивачем мало бути доведено факт неправомірних дій чи бездіяльності відповідачів, настання шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) та шкодою.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів неправомірності дій працівників поліції. Не встановлено факту вчинення неправомірних дій патрульними поліцейськими і постановою Галицького районного суду міста Львова від 26 вересня 2022 року (а.с.19-23), на яку, як на підставу своїх вимог та доказ неправомірності дій поліцейських, посилався позивач у позовній заяві.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що позивач не довів, що завдана йому моральна шкода, а також понесені ним матеріальні витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, були наслідком неправомірних та необґрунтованих дій Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області, працівниками якого і було складено протокол про адміністративне правопорушення, отже, висновки суду про доведеність наявності підстав для відшкодування позивачу завданої відповідачами моральної та матеріальної шкоди ґрунтуються на припущеннях та є помилковими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи те, що висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи, і судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду про задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору в силу вимог п. 13 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про судовий збір», Департаменту патрульної поліції слід компенсувати в порядку ч. 6 ст.141 ЦПК України за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн 00 коп.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.

Компенсувати Департаменту патрульної поліції () за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: