Провадження № 2/522/698/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Волошина А.С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 30.05.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.09.1990 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, в результаті чого остання змінила прізвище на ОСОБА_5 . 12.10.2000 рішення Ленінградського районного суду м. Києва ОСОБА_2 була визнана недієздатною, а ОСОБА_1 є її представником. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 ОСОБА_6 та 05.06.2000 було відкрито спадкову справу. Однак, з`ясувалося, що незадовго до смерті ОСОБА_7 внаслідок протиправних дій квартира вибула з власності і ОСОБА_2 не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Відтак, 22.05.2000 рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-1246 встановлений факт укладення угоди між ОСОБА_8 та померлою ОСОБА_7 , а також за ОСОБА_8 визнано право власності на квартиру. 22.01.2008 на підставі договору дарування ОСОБА_9 придбав квартиру у ОСОБА_8 . Однак, 27.05.2008 вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2000 у справі №2-1246 було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в порядку перегляду за нововиявленими обставинами. Однак, 23.11.2013 ОСОБА_9 продав квартиру ОСОБА_3 . Тож, відбулося вибуття квартири з володіння законного власника ОСОБА_2 (спадкоємця, який прийняв спадщину) на користь ОСОБА_3 . 16.03.2015 ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеса (справа №522/5315/15-ц) з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності на квартиру, визнання правочину недійсним, виселення, але Верховний суд відмовив у позові у зв`язку з обранням позивачем неправильного способу захисту порушеного права. Тому, позивач звертається до суду на разі з позовом про витребування квартири з чужого незаконного володіння.

Ухвалою від 01.06.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 29.06.2023.

Ухвалою від 26.06.2023 задоволено заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_11 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

У підготовчому засіданні 29.06.2023 проведеному в режимі відеоконференції з представником позивача ОСОБА_11 було відкладено розгляд справи до 03.08.2023 у зв`язку з неналежним сповіщенням відповідача.

До суду 12.07.2023 надійшла заява ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, який сплив ще 23.11.2016.

До суду 13.07.2023 надійшов відзив ОСОБА_3 , згідно якого просить застосувати строк позовної давності. Вказує, що є добросовісним набувачем квартири, а ОСОБА_7 добровільно відчужила квартиру ОСОБА_8 . Відповідачка набула право власності на спірну квартиру 23.11.2016, а тому строк позовної давності сплив.

До суду 26.07.2023 надійшла відповідь на відзив від представника позивача ОСОБА_11 , який зазначає, що судом встановлено факт вибуття квартири з власності ОСОБА_7 поза її волею, тому ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем. Строк позовної давності не сплив, адже первинний позов було подано до суду ще в березні 2015 року, тоді як ОСОБА_3 стала власником квартири 23.11.2013. Судовий процес тривав 6 років. Фактично позивач був з об`єктивних причин, а саме судовим процесом, позбавлений реальної можливості звернутися до суду з віндикаційним позовом. Строк переривався, а тому не сплив, а навіть якщо сплив то з поважних причин довготривалий розгляд справи №522/5315/15-ц.

У підготовчому засіданні 03.08.2023 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_11 в режимі відеоконференції та представника відповідача ОСОБА_12 було поновлено строк на подання відзиву та долучено його до справи, також долучено відповідь на відзив, встановлено відповідачу 5-ти денний строк для подання заперечень на відповідь на відзив. У судовому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка. В результаті проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 27.09.2023.

У судовому засіданні 27.09.2023 представник позивача ОСОБА_11 , який брав участь в режимі відеоконференції надав вступне слово, представник відповідача ОСОБА_12 надав вступне слово. У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_8 . У зв`язку з закінченням робочого часу у судовому засіданні було оголошено перерву до 01.11.2023.

У судовому засіданні 01.11.2023 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_11 в режимі відеоконференції та представника відповідача ОСОБА_12 було допитано свідка ОСОБА_13 . Судом було досліджено докази, у судовому засіданні було оголошено перерву до 12.12.2023 з метою отримання заяв, які не були зареєстровані на час проведення судового засідання.

До суду 01.11.2023 надійшла заява представника відповідача ОСОБА_12 згідно якої просить застосувати строк позовної давності, адже право на позов у позивача виникло в день звернення з заявою про прийняття спадщини. Навіть якщо вважати, що позивач дізнався про порушене право у вересні 2007 року, коли він звернувся до прокуратури Приморського району з заявою про порушення прав ОСОБА_2 , тоді строк позовної давності сплив 30.09.2010.

У судовому засіданні 12.12.2023 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_11 в режимі відеоконференції та представника відповідача ОСОБА_12 було допитано свідка ОСОБА_14 . Суд відмовив у поновлені процесуального строку представнику відповідача для подання доказів, повернув клопотання про долучення доказів. З метою підготовки до судових дебатів судом було оголошено перерву до 26.01.2024.

До суду 26.04.2024 надійшла заява про застосування строк позовної давності (уточнена) від представника відповідача ОСОБА_12 , згідно якої вказує, що, коли тоді ще дієздатна ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_8 мешкала у спірній квартирі, тому ОСОБА_2 очевидно знала про це. Право на звернення ОСОБА_1 до суду виникло з часу, коли його було призначено опікуном, тобто 10.01.2001. Строк позовної давності за позовом ОСОБА_1 сплив 10.01.2004. Тоді рішення ще не було скасовано, однак не позбавляло позивача права звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Представник позивача підтвердив, що позивач звернувся до різних органів починаючи з 2001 року, тому знав як законний представник про порушене право ОСОБА_2 .

Також представник відповідача ОСОБА_12 подав письмову промову у судових дебатах та заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову.

Представник позивача ОСОБА_15 також 26.01.2024 подав до суду письмову промову у судових дебатах.

У судовому засіданні 26.01.2024 представник позивача ОСОБА_11 , який брав участь в режимі відеоконференції, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, опитавши свідків, оцінивши наявні докази, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.14).

29 вересня 1990 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управлінні юстиції у м. Києві зареєстровано укладення шлюбу громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис №1857 після реєстрації прізвище жінки ОСОБА_5 , про що свідчить довідка №39 від 16.03.2000 Відділу реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.10).

ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_2 , про що свідчить витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, згідно яких ОСОБА_7 змінювала прізвище з ОСОБА_18 на ОСОБА_7 (а.с.17-18) та з ОСОБА_19 на ОСОБА_20 (а.с.19-20) та рішення Святошинського районного суду міста Києва у справі №2о-198-1/09 від 30 жовтня 2009 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 є рідною дочкою ОСОБА_7 (а.с.21-22).

ОСОБА_7 27.04.1999 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 від 27 квітня 1999 року (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.16).

На підставі заяви ОСОБА_2 05 червня 2000 року відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_7 , про що свідчить лист Шостої Одеської державної нотаріальної контори (а.с.56-57).

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2000 року ОСОБА_2 визнано недієздатною (а.с.11).

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва №2 від 09 січня 2001 року призначено ОСОБА_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_2 (а.с.12).

З 17 грудня 1999 року ОСОБА_2 постійно знаходиться на повному державному утриманні в Святошинському психоневрологічному інтернаті, що вбачається з довідки Святошинського психоневрологічного інтернату (а.с.13).

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/5315/15-ц за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності, визнання правочину недійсним та виселення. Постановою Верховного суду від 15 грудня 2021 року було скасовано Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 , до ОСОБА_9 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 , ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В інших частинах рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишити без змін (а.с.32-51).

Тобто, постановою Верховного суду від 15.12.2021 було відмовлено у позові, однак встановлено, що 22 травня 2000 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-1246 встановлений факт укладання угоди між ОСОБА_8 та померлою ОСОБА_7 , а також за ОСОБА_8 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2008 року заяву заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_2 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси 22 травня 2000 року за нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано вказане судове рішення. справу призначено до судового розгляду.

24 лютого 2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_8 , зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , залишено без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право цивільне щодо квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року у справі № 522/2099/13-ц, у задоволенні позову ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 18 квітня 1999 року, та у визнанні за ОСОБА_9 , ОСОБА_10 права власності у рівних долях на квартиру АДРЕСА_1 , відмовлено. Рішення у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року в частині визнання родинних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України від 18 грудня 2014 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року залишено без змін.

22 січня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_9 , який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.52-53).

23 листопада 2013 року ОСОБА_9 , який діяв від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_10 , та ОСОБА_8 , яка діяла від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 , уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.54-55).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав ОСОБА_3 23.11.2013 стала власником спірної квартири (а.с.58-62).

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , Одеський апеляційний суд у постанові від 28.07.2021 виходив із того, що у ОСОБА_8 було відсутнє право власності на квартиру, а тому вона не мала права її відчужувати на користь ОСОБА_9 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_10 , які в свою чергу не мали права відчужувати цю квартиру на користь ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Частиною першою статті 524 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Верховний суд у постанові від 15.12.2021 виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушеного права.

Таким чином, судами вже було встановлено незаконність вибуття квартири з власності померлої ОСОБА_7 на підставі скасованого судового рішення, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Однак, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, який на переконання суду був пропущений позивачем, з огляду на наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно висновків Великої Палати Верховного суду викладених у постанові від 21.08.2019 при розгляді справи №911/3681/17 для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вказує Верховний суд при перегляді справи №522/5315/15-ц: «Із матеріалів спадкової справи № 327/2000р. щодо майна померлої ОСОБА_7 убачається, що ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини підписала 18 серпня 2000 року, тоді як Управління юстиції в Одеській області, направляючи цю заяву за належністю до Шостої Одеської державної нотаріальної контори, свій супровідний лист датував 29 травня 2000 року, а на заяві ОСОБА_2 штампом про вхідну кореспонденцію вказав ту ж саму дату 29 травня 2000 року із виправленням на 22 травня 2000 року. Враховуючи те, що матеріали спадкової справи надійшли на запит суду від Шостої Одеської державної нотаріальної контори, у судів були відсутні підстави вважати, що таке виправлення дати надходження заяви до Управління юстиції в Одеській області мало місце стороною позивача».

Таким чином, ОСОБА_2 18.08.2000 звернулася з заявою про прийняття спадщини, спадкова справа заведена - 05 червня 2000 року.

Вже 12.10.2000 ОСОБА_2 була визнана недієздатною, хоча ОСОБА_2 з 17.12.1999 постійно мешкає та знаходиться на повному державному утриманні в Святошинському психоневрологічному інтернаті.

ОСОБА_1 призначений опікуном ОСОБА_2 09 січня 2001 року.

ОСОБА_1 як чоловік ОСОБА_2 , яка на момент подання заяви про прийняття спадщини вже перебувала в Святошинському психоневрологічному інтернаті мав знати про неможливість спадкування у зв`язку з вибуття квартири з власності померлої ОСОБА_7 до її смерті.

Однак, строк позовної давності слід відраховувати саме з моменту призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 , тобто з 09.01.2001.

З єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2007 у справі №2-1246/2000 було відмовлено першому заступнику прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_2 у задоволенні заяви про перегляд рішення по справі за заявою ОСОБА_8 про встановлення факту виникнення майнових прав у зв`язку з нововиявленими обставинами. Такими обставинами якраз були наявність у померлої дочки ОСОБА_2 .

Таким чиним, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звертався до прокуратури Приморського району м. Одеси до вересня 2007 року, тож очевидно знав про вибуття квартири з власності померлої матері його підопічної.

При тому, суд враховує, що ОСОБА_1 зобов`язаний був довести, що не знав про порушення майнових прав ОСОБА_2 з моменту його призначення опікуном, але жодних доказів не надав.

Доводи представника позивача про переривання строку позовної давності не приймаються судом до уваги, адже ним не враховано період з 2001 року, тоді як переривання на переконання представника позивача відбулося в березні 2015 року. Представника позивача ОСОБА_11 вказував у судових засіданнях, що ОСОБА_1 перед зверненням до суду звертався в міру своїх сил і до прокуратури, бо думав про наявність складу злочину, що свідчить про ініціативу ОСОБА_1 в діяльності прокуратури по захисту прав ОСОБА_2 ще до 2015 року.

Вперше ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси 16.03.2015 та представник позивача вказує про наявність поважних підстав повторного звернення до суду 30.05.2023 такі як судова тяжба, яка тривала шість років. Однак, строк позовної давності для ОСОБА_1 сплив ще до першого звернення до суду. При цьому, Верховний Суд дійшовши висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_2 , з огляду на обраний ним неефективний спосіб захисту порушених прав, не перевіряв доводи заявника щодо застосування норм матеріального права, які регулюють строк позовної давності.

Отже, суд на підставі наданих сторонами доказів дійшов висновку, що строк позовної давності для ОСОБА_1 сплив 10.01.2004 року (зі спливом трирічного строку з моменту призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 ). Стороною позивача не надано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин відсутності дій щодо захисту порушених майнових прав ОСОБА_2 з 2004 року по 2015 рік.

Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов переконливого висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку процесуальної давності.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_4 ) про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 06 лютого 2024 року.

Суддя: В.Я. Бондар