КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4436/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бабенко Яни Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року у складі судді Романишеної І.П.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту трудових відносин, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану щорічну відпустку,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом ФОП ОСОБА_2 про встановлення факту трудових відносин, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану щорічну відпустку, в якому просив: встановити факт перебування в трудових відносинах ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 у період з 15 травня 2012 року по 31 березня 2020 року; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 178 000 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з лютого 2020 року по серпень 2022 року з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що з 13 травня 2012 року позивач був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду менеджера з туризму, що підтверджено копією трудової книжки, натомість письмовий трудовий договір не було укладено.

Позивач стверджує, що працював у відповідача до 2020 року та наприкінці березня 2020 року, позивачу було повідомлено в телефонному режимі про те, що у ФОП ОСОБА_2 він більше не працює без пояснення причини, трудову книжку відповідач не видав позивачу, та лише 21 липня 2020 року, провів розрахунок заробітної плати та бонусів у розмірі 25 000 грн та 17 746 грн на банківську картку позивача.

Відтак, позивач бажає встановити факт існування трудових відносин з відповідачем, з огляду на відмову ФОП ОСОБА_2 у належному розрахунку із позивачем, а також відмовою у видачі трудової книжки, метою встановлення вказаного факту є зобов`язання відповідача виплатити позивачу заробітну плату та компенсувати невикористану відпустку, а також повернення трудової книжки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Бабенко Я.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, необґрунтованість та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що будучи працівником турагенства та фактично виконуючи свої функціональні обов`язки, позивач міг взяти участь у рекламному турі, що є підтвердженням факту трудових відносин між ним та відповідачем. Однак, суд першої інстанції не надав належну оцінку цьому доказу, стверджуючи, що позивач міг взяти участь у рекламному турі на підставі цивільно-правових домовленостей з відповідачем.

Зазначено, що суд першої інстанції не врахував показання свідків, які були одним із наданих на підтвердження позовних вимог доказів. Всі свідки, допитані у судовому засіданні, підтвердили, що вони, відвідуючи агентство, де працював позивач неодноразово щоразу бачили позивача за його робочим місцем. Також підтвердили, що позивач повністю супроводжував їх у купівлі туру, оформленні всіх необхідних документів, вів постійну комунікацію з ними, вирішував питання з оплатами.

Окрім того, позивач був найнятий на роботу ще до одруження з відповідачкою, маючи достатню кваліфікацію для виконання своїх функціональних обов`язків менеджера з туризму. Особисті стосунки сторін ніяким чином не впливають на факт працевлаштування позивача.

Вказує, що запис у трудовій книжці позивача зроблено 13 травня 2012 року. Згідно з інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, завіряється лише запис про звільнення, а не про прийняття на роботу.

Посилається на те, що відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або повноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За останні два календарні місяці до звільнення (лютий та січень 2020 року) фактична заробітна плата позивача складала 9 446 грн. Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 170 024 грн 58 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу адвоката Глухенький О.А. в інтересах ФОП ОСОБА_2 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вона є необґрунтованою, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року без змін. Стягнути з ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу.

Зазначено, що доводи позивача не відповідають дійсності та не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом.

Вказує, що жодних пропозицій від відповідача оформити його офіційно на роботу не було. Тобто фактично позивач, як чоловік допомагав відповідачці у її бізнесі.

Крім того, позивач не надав суду доказів того, що він систематично отримував заробітну плату.

Посилається на те, що запис в трудовій книжці зроблений не відповідачем, більше того у трудовій книжці відсутня печатка, яку завжди ставить відповідач при заповнені трудової книжки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Бабенко Я.В., які просили апеляційну скаргу задовольнити, адвокатів Глухенького О.А. та Галя Є.С. в інтересах ФОП ОСОБА_2 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Як видно зі справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 09.11.2013, який розірвано 26.07.2018 (а.с.113 т.2).

ОСОБА_1 , звернувшись у суд з позовом, просить встановити факт його перебування в трудових відносин з ФОП ОСОБА_2 в період з 15.05.2021 по 31.03.2020 на посаді менеджера з туризму.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав до суду копії документів щодо участі останнього у рекламних турах, листування з робочої пошти, тощо.

Районний суд відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довів виконання трудових функцій у відповідача, підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення останнім позивачу умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Водночас, недоведеність факту існування трудових відносин та укладення трудового договору між сторонами унеможливлює задоволення позовних вимог про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану щорічну відпустку, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

Такий висновок районного суду є обґрунтованим та прийнятий з урахуванням норм чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині другій статті 2 КЗпП України зазначено, що працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі чи організації, або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.

Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документа про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

З огляду на ці положення позивач повинен був дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від: 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц, 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19, 24 листопада 2021 року у справі № 361/3422/19, від 16 червня 2022 року у справі № 638/16444/19, від 08 вересня 2023 року у справі № 132/1587/22, від 18 вересня 2023 року у справі № 754/12104/20-ц.

У матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про існування між сторонами в заявлений позивачем період сталих трудових відносин, виконання позивачем на постійній основі трудових обовязків, узгоджених з відповідачем, а також на постійній основі офіційне отримання ним заробітної плати.

Відсутні у справі й докази здійснення ФОП ОСОБА_2 відрахувань грошових коштів до пенсійного фонду та податкових органів за такого працівника, як ОСОБА_1 .

Необґрунтованими є й доводи апеляційної скарги про наявність підстав до зобов`язання ФОП ОСОБА_2 видати позивачу трудову книжку, остільки у справі відсутні докази звернення до відповідача з заявою про прийняття на роботу та передачу йому трудової книжки на зберігання, до того ж згідно п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58 передбачено, що трудові книжки у працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Не спростовано позивачем і категоричних заперечень ФОП про невнесення працівником відповідача 13.05.2012 запису у трудову книжку ОСОБА_1 про прийняття на роботу, копію якої долучено до справи (а.с.105 т.1), а також пояснень про те, що 13.05.2012 припадає на неділю, який у відповідача є вихідним днем, що свідчить також про неспроможність посилань позивача і в зазначеній частині вимог позову.

У статті 626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 травня 2018 року в справі № 127/21595/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 складав заяву про прийняття його на роботу, надавав відповідачу трудову книжку та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір.

Доводи апеляційної скарги, про те, що він був працівником турагенства та фактично виконуючи свої функціональні обов`язки й міг взяти участь у рекламному турі, що є підтвердженням факту трудових відносин між ним та відповідачем, апеляційним судом відхиляється, оскільки звертаючись з позовною заявою до суду першої інстанції, самостійно вказував на те, що трудового договору з відповідачем не укладав, тобто фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин, а отже й погоджувався з цим.

Відхиляє колегія суддів й доводи скарги, що суд першої інстанції не врахував показання свідків, оскільки обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми. Між тим, інших доказів, окрім тих, яким судом першої інстанції уже надано оцінку, на підтвердження наявності трудових чи цивільно-правових відносин між ФОП ОСОБА_2 та позивачем матеріали справи не містять та останнім не надано.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи та зібраних у справі доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, яке постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування скаржником не доведено та колегія суддів не вбачає.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бабенко Яни Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: