Справа № 202/5423/21
Провадження № 2/202/27/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Травкіної В.Р.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та вселення,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_4 адвокат Попова О.М. звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовними вимогами до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та вселення.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_4 адвокат Попова О.М. зазначила, що 19 жовтня 1999 року батьками позивача та дідом була придбана квартира АДРЕСА_1 . За первісними договорами купівлі-продажу 1/2 частина вищевказаної квартири належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.1999, посвідченого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3652 та інша 1/2 частина квартири була у власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.1999, посвідченого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3649. 16.10.2012 рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб між батьками позивача був розірваний. У 2018 році батько позивача ОСОБА_7 звернувся до суду з позовною заявою про поділ спільно нажитого майна подружжя та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року було визнано 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 і ОСОБА_5 . Після чого батько позивача подарував позивачу 1/4 частку, яка належала йому за рішенням суду, у праві власності на квартиру.

У 2014 році відносини між позивачем та ОСОБА_5 погіршилися та з цього часу позивач почала проживати в квартирі дідуся ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Позивач неодноразово зверталася до своєї матері з проханням вселення в квартиру АДРЕСА_3 , але відповідач чинила перешкоди позивачу в володінні та користуванні спірною квартирою. Наголошувала, що позивач є власником 1/4 частини спірної квартири, тому має право користуватися квартирою. Просила суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 виділивши у користування позивачу ОСОБА_4 житлову кімнату площею 15,3 кв.м., а відповідачу ОСОБА_5 , житлову кімнату площею 12,9 кв.м. та лоджію III площею 1,9 кв.м., залишивши у загальному користуванні співвласників 6 - коридор, 7 - санвузол і 8 кухню; вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_4 .

ОСОБА_5 надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Зазначала, що рішення суду, на підставі якого позивач отримала в дар частину спірної квартири було скасовано.

Представник ОСОБА_4 адвокат Попова О.М. позов підтримала та просила задовольнити.

Представник ОСОБА_5 адвокат Лемзенко В.Л. просила відмовити в задоволенні позову. Зазначала, що між позивачем та відповідачем конфлікті відносини, ОСОБА_4 деякий час проживала в спірній квартирі, однак самостійно виїхала з житлового приміщення.

Третю особу ОСОБА_3 було допитано в якості свідка, яка повідомила суду, що між позивачем та відповідачем дійсно конфліктні відносини, через зловживання відповідачем ОСОБА_5 алкогольними напоями. Повідомила суду, що позивач ОСОБА_4 в 2019 році виїхала до Республіки Польщі. Однак, коли позивач повернулася та намагалася потрапити до спірної квартири, відповідач чинила перешкоди. Вона була свідком цих подій, оскільки позивач проживала деякий час у неї. Були зміненні замки.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2022 визнано 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнано за ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 22.12.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за № 7452.

ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до даних технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 , складається з: 1- коридор, 2- санвузол, 3- житлова, 4- житлова, 5- кухня, 6- коридор, 7- санвузол, 8- кухня, 9- житлова, 10- житлова, І- лоджія, II- лоджія, III- лоджія.

У фактичному користуванні позивача та відповідача перебуває кв. АДРЕСА_5 , загальною площею 50 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Оскільки ОСОБА_4 належить на праві власності 1/4 частина спірної квартири та останній чиняться перешкоди щодо користування належним їй майном, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до плану квартири, кімната площею 15,3 кв.м. та кімната площею 12, 9 є ізольованими.

Площа кімнати, яку позивач просила виділити їй в користування, складає 15,3 кв.м., а ОСОБА_5 просила виділити в користування кімнату 12, 9 кв.м. та лоджію 1,9 кв.м., інші приміщення залишити в загальному користуванні.

Порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у вказаному майні.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13-ц (провадження № 61-18125св18).

У судовому засіданні на підставі наданих сторонами доказів та поясненнях, встановлено, що між сторонами неприязні відносини, сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою.

Враховуючи баланс інтересів співвласників спірної квартири, суд вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, оскільки іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач не запропонувала, наполягаючи лише на відмові у задоволенні позовних вимог.

Встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників, із урахуванням планування квартири, є єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири. Надання кожному із співвласників квартири у користування по 15,3 кв.м. житлової площі є неможливим.

Враховуюче зазначене, суд вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 виділивши у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 15,3 кв.м., а ОСОБА_5 , житлову кімнату площею 12,9 кв.м. та лоджію III площею 1,9 кв.м., залишити у загальному користуванні співвласників 6 - коридор, 7 - санвузол і 8 кухню, а тому позов ОСОБА_4 в цій частиніпідлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 76-78, 81, 95, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та вселення задовольнити.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 виділивши у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 15,3 кв.м., а ОСОБА_5 , житлову кімнату площею 12,9 кв.м. та лоджію III площею 1,9 кв.м., залишити у загальному користуванні співвласників 6 - коридор, 7 - санвузол і 8 кухню.

Вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_4 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда