провадження № 22-ц/824/3393/2024
головуючий у суді І інстанції Ільєва Т.Г.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності, просили припинити право спільної часткової власності між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0700 га., кадастровий номер :82:185:0082; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як співвласниками з часткою за кожною право власності на: житловий будинок з мансардою, що складається з наступних приміщень: 2-1 тамбур площею 1,0 кв.м; 2-2 коридор площею 9,5 кв.м; 2-3 житлова кімната площею 24,2 кв.м; 2-4 підсобне приміщення площею 6,3 кв.м; 2-5 санвузол площею 6,0 кв.м; 2-6 підсобне приміщення площею 3,2 кв.м; 2-7 кухня площею 13,2 кв.м; 2-8 котельня площею 6,7 кв.м; 9 коридор площею 11,0 кв.м; 2-10 житлова кімната площею 41,6 кв.м.; 2-11 житлова кімната площею 13,8 кв.м; 2-12 санвузол площею 4,1 кв.м; 2-13 підсобне приміщення площею 2.0 кв.м - загальною площею 143,1 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що позивачі і відповідач є співвласниками житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Відповідач є власником 1/2 частини вищевказаного житлового будинку, яка складається з приміщень 1-1 коридор площею 3,1 кв.м.; 1-2 кухня площею 6,2 кв.м; 1-3 санвузол площею 3,8 кв.м; 1-4 веранда площею 10,1 кв.м; 1-5 житлова кімната площею 23,5 кв.м; 1-6 житлова кімната площею 13,3 кв.м, а також власником земельної ділянки площею 0,035 га.

У свою чергу, позивачі є співвласниками 1/2 частини вищевказаного житлового будинку, яка складається з приміщень 2-1 коридор площею 4,9 кв.м.; 2-2 кухня площею 7,0 кв.м; 2-3 санвузол площею 4,7 кв.м; 2-4 вбиральня площею 1,0 кв.м; 2-5 житлова кімната площею 17,1 кв.м; 2-6 житлова кімната площею 13,8 кв.м, а також власниками земельних ділянок площею 1/8 від 0,0700 га. ( ОСОБА_2 ) та 3/8 від 0,0700 га. ( ОСОБА_1 ).

Позивачами у період з 31 жовтня 2014 року по 14 листопада 2014 року спільно було проведено реконструкцію належної їм 1/2 частини житлового будинку.

Правомірність проведення реконструкції на переконання позивача підтверджується Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, яка зареєстрована Департаментом Державної архітектурно - будівельної інспекції у місті Києві 14 листопада 2014 року.

Внаслідок проведеної позивачами реконструкції змінились розташування приміщень у належній їм на праві власності частині будинку та було прибудовано мансарду.

Відповідно до складеного після проведення реконструкції технічного паспорту позивачі є власниками наступних приміщень:

- житловий будинок: 2-1 тамбур площею 1,0 кв.м; 2-2 коридор площею 9,5 кв.м; 2-3 житлова кімната площею 24,2 кв.м; 2-4 підсобне приміщення площею 6,3 кв.м.; 2-5 санвузол площею 6,0 кв.м; 2-6 підсобне приміщення площею 3,2 кв.м; 2-7 кухня площею 13,2 кв.м; 2- 8 котельня площею 6,7 кв.м.

- мансарда: 2-9 коридор площею 11,0 кв.м; 2-10 житлова кімната площею 41,6 кв.м; 2- 11 житлова кімната площею 13,8 кв.м; 2-12 санвузол площею 4,1 кв.м; 2-13 підсобне приміщення площею 2,5 кв.м.

Крім того, між позивачами та відповідачем укладено договір про спільну часткову власність на земельну ділянку від 18 квітня 2005 року, яким визначено, що у власності позивачів перебуває частина земельної ділянки площею 350 кв.м, яка позначена у плані-додатку до цього договору під цифрами: 1-2-3-4-5-25-24-23-22-21-20-19-1.

Разом з цим, як передбачено вищевказаним договором у власності відповідача перебуває земельна ділянка площею 350 кв.м, яка позначена у плані-додатку до цього договору під цифрами: 19-20-21-22-23-24-25-5-6-7-8-9-10-11-13-14-15-16-17-18-19.

Отже, враховуючи те, що будівля, яка належить позивачам та відповідачу має відокремлені входи і фактично розділена на дві квартири, а земельна ділянка, на якій вона перебуває, фактично розділена між сторонами, то позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності є цілком обґрунтовані, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та визнання за позивачами права власності.

Не погоджуючись із таким рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Ситенок О.Д. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскільки будівля, яка належить позивачам та відповідачу має відокремлені входи і фактично розділена на дві квартири, а земельна ділянка на якій вона перебуває фактично розділена між сторонами, то позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності є цілком обґрунтовані, а рішення суду першої інстанції незаконним.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ситенок О.Д. просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином (а.с. 237-238), причини неявки суду не повідомили, з будь якими клопотаннями до суду не звертались. Тому, керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який з`явився у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності стороною позивача підстав для задоволення позову, оскільки не надано доказів, що будівля, яка належить позивачам та відповідачу має відокремлені входи і фактично розділена на дві квартири, та те, що земельна ділянка, на якій вона перебуває фактично, розділена між сторонами, оскільки доказів (експертизи, інших документів, що це підтвердили) не надано, тобто не доведено існування жодної з підстав, що визначена ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів в цілому погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Підставою для припинення права часткової власності в залежності від обставин справи та вимог позову може бути: поділ, що врегульовано ст. 367 ЦК України, виділ, що врегульовано ст. 364 ЦК України, чи припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників із виплатою компенсації відповідно до ст. 365 ЦК України.

В обгрунтування своєї позовної заяви сторона позивачів послалася на ст.ст. 364 та 367 ЦК України.

До позовної заяви у підтвердження вимог позову були подані: копія технічного паспорту від 28 червня 2016 року на індивідуальний (садибний) житловий будинок АДРЕСА_1 , замовниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; копії державних актів про право власності на землю відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та копія декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, що зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві 14 листопада 2014 року.

У судових повістках повідомленнях від 04 грудня 2018 року, від 08 лютого 2019 року, від 20 квітня 2019 року, від 22 липня 2019 року, від 21 жовтня 2019 року сторони повідомлялись про можливість подання раніше не поданих доказів. Сторона позивачів жодних інших доказів до матеріалів справи не надала. Ухвалою від 06 грудня 2019 року було закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У зв`язку зі зміною складу суду ухвалою суду від 22 грудня 2021 року було відновлено підготовче судове засідання на 21 лютого 2022 року, на яке сторони не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи було перенесено на 21 квітня 2022 року, на яке сторони також не з`явились.

02 листопада 2022 року представником Ситенок О.Д. було подано заяву до суду про закриття підготовчого провадження по даній справі та призначення її до судового розгляду по суті. Ухвалою від 02 листопада 2022 року було закінчене підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду на 06 лютого 2023 року. Як слідує із протоколів судового засідання від 06 лютого 2023 року та від 24 липня 2023 року сторони в судове засідання не з`являлись, хоч повідомлялись судом про розгляд справи, однак повідомлення, направлені як сторонам спору, так і представнику, повернулись із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". У матеріалах справи також наявна заява представника Ситенок О.Д. від 24 липня 2023 року про розгляд справи №757/41233/17 за його відсутності та відсутності позивачів зустрічного позову.

Відповідно до ст. 249 ЦПК України учасники справи мають право ознайомитися із технічним записом судового засідання, протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису. Головуючий розглядає зауваження щодо технічного запису судового засідання та протоколу судового засідання, про що постановляє відповідну ухвалу. У разі пропуску строку подання зауважень і відсутності підстав для його поновлення головуючий залишає їх без розгляду. Зауваження щодо технічного запису судового засідання чи протоколу судового засідання повинні бути розглянуті не пізніше п`яти днів з дня їх подання.

Матеріали справи не містять доказів, що стороною позивачів було використано процесуальне право на оспорення протоколів судового засідання з підстав неповноти або неправильності їх запису, тому доводи апеляційної скарги з приводу того, що жодного судового засідання суддею проведено не було, що позивачам не було надано право бути заслуханим, не можуть бути визнані колегією апеляційного суду як доведені.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 зроблено висновок, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20) від 22 серпня 2023 року у справі №128/2735/20 (провадження № 61-7536св23).

Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 також дійшов висновку, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.

При цьому, загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси обох сторін.

У справі, що переглядається, були пред`явлені позовні вимоги одночасно про виділ належної позивачам частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України та з урахуванням статті 367 ЦК України, оскільки спірне домоволодіння належить сторонами по 1/2 частині. При цьому одна половина спірного будинку належить відповідачці, а інша половина, як стверджує сторона позивачів, належить позивачам спільно.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що спірне майно, а саме, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачці ОСОБА_3 на праві часткової власності із визначенням частки у розмірі 1/2 частини одноповерхового приватного будинку на підставі договору дарування від 30 грудня 2005 року (а.с. 8). Також, на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 грудня 2005 року ОСОБА_3 набула у власність 69/100 частин земельної ділянки, що складає 242,17 кв. м для будівництва та обслуговування спірного будинковолодіння (а.с. 10).

Як слідує із первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який в подальшому було судом залишено без розгляду, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є іншими співвласниками спірного будинку на підставі договору дарування, при цьому ОСОБА_3 у спірному будинку займала частину житловою площею 60 кв. м, а інші співвласники частину площею 42,5 кв.м.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутній відповідний договір дарування, на підставі якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право власності на спірне будинковолодіння із розміром часток кожної. Зокрема, позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до їх зустрічного позову взагалі не подано доказів, на підставі яких ними набуто право власності на спірне будинковолодіння.

Суду у цій справі не достатньо визнаних у первісному позові, який було залишено без розгляду, обставин щодо наявності у позивачів зустрічного позову права на частку у спірному домоволодінні, оскільки матеріали справи взагалі не містять розмір частки, який належить кожному із позивачів. Крім того, заявляючи вимоги про припинення права часткової власності на землю, позивачами цього спору також не указано, якими доказами вони підтверджують своє право на землю та в яких частках, чи розмірі.

Так, згідно із наданих до первісного позову, який залишено без розгляду, доказів вбачається, що згідно із списком співвласників земельної ділянки у Державному акті на право власності на земельну ділянку Серії КВ №140406, виданому 12 грудня 2006 року, співвласниками земельної ділянки площею 0,0700 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 з розміром частки 1/8, ОСОБА_1 з розміром частки 3/8, ОСОБА_3 з розміром частки 69/200 та ОСОБА_5 з розміром частки 31/200 (а.с. 12).

18 квітня 2005 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , від імені якої на підставі довіреності діє ОСОБА_3 , було укладено договір про спільну часткову власність на земельну ділянку, у якому були визначені межі земельних ділянок площею 350 кв. м щодо належної частини земельної ділянки ОСОБА_6 окремо та площею 350 кв. м щодо належної ОСОБА_1 і ОСОБА_2 разом.

Так, згідно з умовами наведеного договору сторони домовились, що в користування ОСОБА_1 передається від земельної ділянки належна1/2 (одна друга) частина площею 350 кв.м, на якій розташована така, що перебуває у власності, відповідна частина житлового будинку та земельна ділянка, що прилягає до цієї частини будинку в середині зовнішніх меж земельної ділянки в цілому. Межі вказаної частини земельної ділянки позначені на Плані-додатку цифрами: 1-2-3-4-5-025-23-22-21-20-19-1.

За домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 межі їх часток від належної їм (одна друга) частини вказаної земельної ділянки окремо не визначаються, оскільки вказані особи є родичами першого ступеню споріднення (мати і дочка), їх інтереси є спільними.

В користування ОСОБА_6 було передано від належної сторонам земельної ділянки 1/2 (одна друга) частина площею 350 кв.м, на якій розташована належна ОСОБА_6 частина житлового будинку і та земельна ділянка, що прилягає до цієї частини будинку, а також частина земельної ділянки, яка прилягає до частини будинку, що перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в середині зовнішніх меж земельної ділянки в цілому. Межі вказаної частини земельної ділянки позначені на Плані-додатку цифрами: 19-20-21-22-23-24-25-5-6-7-8-9-10-11-13-14-15-16-1.7-18-19.

В той же час, існує розбіжність у розмірі площі (242,17 чи 350 кв. м) та частки щодо належної ОСОБА_3 земельної ділянки (69/100 чи 69/200). Відтак, відсутні докази, які підтверджують розмір частки сторін у праві власності на землю та розмір площі. З огляду на наведене, у суду відсутні підстави для висновку, що між сторонами існує угода щодо розмежування (встановлення порядку користування земельною ділянкою), оскільки існують різні докази, які містять суперечливу інформацію, відповідні докази були додані до первісного позову, який не розглядався, а до зустрічного позову, який є предметом розгляду, взагалі відповідні докази не подавались і стороною позивачів за зустрічним позовом жодних посилань на такі докази, також не було здійснено. Так, до зустрічного позову, що є предметом розгляду у цьому спорі стороною позивачів були надані лише державні акти на право власності на земельну ділянку від 22 лютого 2005 року серії КВ №129183 та серії КВ №129181, відповідно до яких ОСОБА_2 належить 1/8 частки від земельної ділянки площею 0.0700 га, розташованої у АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 відповідно 3/8 від цієї земельної ділянки.

Заявляючи вимоги про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 на земельну ділянку сторона позивачів взагалі не вказує на те, яке право на земельну ділянку залишається/виникає за сторонами цього спору. Крім того, сторона позивачів взагалі не спростовує та не підтверджує обставин щодо наявності чи відсутності поділу земельної ділянки в натурі між співвласниками в позасудовому порядку.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на ту обставину, що відповідно до частини першої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

При поділі в натурі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто скласти окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 183 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною. (Див. постанову Верховного Суду у справі № 688/4007/19).

У цій справі, що є предметом цього розгляду, взагалі відсутні докази щодо частини земельної ділянки та житлового будинку, яка залишається відповідачеві унаслідок поділу (чи виділу) частки позивачів із спірного будинковолодіння.

Жодних доказів, які підтверджують доводи апеляційної скарги щодо можливості поділу спірного об`єкта нерухомості між її співвласниками з дотриманням прав як позивачів так відповідача, як співвласників, без утрати цільового призначення спірного приміщення, матеріали справи не містять.

Саме таких правильних висновків дійшов суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №445/442/16-ц зроблено висновок, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є саме висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, сторона позивача долучає до апеляційної скарги висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 27 липня 2016 року.

Вирішуючи порушене скаржником питання, колегія суддів відмічає, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.

В той же час, звертаючись до суду із вказаним позовом, стороною позивачів не було надано в якості доказу висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 27 липня 2016 року, у апеляційній скарзі також не заявлено клопотань про долучення доказів та не зазначено виключних підстав, які перешкоджали позивачу долучити такий доказ в суді першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, а саме, висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 27 липня 2016 року, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, такі докази не були предметом дослідження суду першої інстанції, будь-яких заяв про приєднання до матеріалів справи вказаних доказів позивачем не подано, а також не обґрунтовано та не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, висновком щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна від 27 липня 2016 року доведено технічну можливість виділу 47/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , площею 203,1 кв. м.

Відповідний висновок також не містить інформації щодо частини будинковолодіння, яке залишається у володінні відповідача, підстав зміни адреси (зокрема номеру будинку з 10 на 10а) підстав для зміни площі та часток спірного будинковолодіння. Відповідний висновок взагалі містить лише інформацію щодо можливості виділу 47/50 частини житлового будинку загальною площею 203,1 кв. м, в той час як у вимогах позову заявлено про визнання права власності на конкретні приміщення спірного будинковолодіння за позивачами, як співвласниками з часткою 1/2 за кожною із позивачів. Отже не є доведеним, що відповідний доказ має відношення до цієї справи.

Також не є доведеними обставини, на які посилається сторона позивачів у доводах апеляційної скарги про те, що між сторонами цього спору було у позасудовому порядку встановлено порядок користування спірним будинковолодінням із виділенням кожному із співвласників конкретної квартири у спірному будинковолодінні. Аналогічно лише до апеляційної скарги без будь-яких клопотань про залучення відповідного додатку як доказу, було надано експлікацію внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 108,5 кв.м.

Також, як слідує із наявної інформації технічного паспорта на індивідуальний (садибний) житловий будинок від 28 червня 2016 року та копії декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, що зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві 14 листопада 2014 року, сторона позивача просить виділити із спільної часткової власності майно, яке включає в себе майно, що було побудовано позивачами.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Заявляючи вимогу про припинення права часткової власності відповідача на житловий будинок сторона позивачів взагалі не вказує, яке право власності на будинок залишається за відповідачем. Матеріали справи також не містять обставин та доказів, із яких вбачається, яке право на спірне будинковолодіння залишається за відповідачем та чи не буде порушене таке право унаслідок припинення права часткової власності за відповідачем.

Крім того, в обгрунтування позовних вимог сторона позивачів посилалася на ч. 4 ст. 357 ЦК, відповідно до якої співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Як слідує із назви наведеної статті, вона не регулює порядок визнання права власності на частку, а регулює лише порядок визначення часток у праві спільної часткової власності. Тобто, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відтак, згідно з нормою наведеної статті співвласники в силу закону набувають право власності на добудову (прибудову) у праві спільної часткової власності. Однак, як уже було зазначено, стороною позивача не були надані до суду докази у підтвердження набуття права власності на частину будинку АДРЕСА_1 , були надані лише докази того, що позивачі були замовниками будівництва по АДРЕСА_1 та замовниками технічної інвентаризації по АДРЕСА_1 .

Крім того, Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна передбачено ряд особливостей технічної інвентаризації будинків садибного типу в разі їх поділу. Так, будинок може бути поділено на два або кілька блокованих будинків шляхом реконструкції. Після поділу новоствореним будинкам з відповідними господарськими або допоміжними будівлями, спорудами присвоюються поштові адреси. У разі поділу будинку садибного типу на окремі квартири відбувається перехід у статус житлового будинку квартирного типу.

Технічний паспорт на блокований будинок виготовляється після припинення права спільної часткової або сумісної власності на земельну ділянку та оформлення окремих документів, присвоєння кадастрових номерів на кожну земельну ділянку.

Для отримання висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна необхідно звернутися до суб`єкта господарювання, який здійснює технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна, та укласти договір про проведення технічної інвентаризації. Також слід надати ряд документів, а саме заяви всіх співвласників, справжність підпису на яких засвідчена нотаріально, або нотаріально посвідчений договір, або рішення суду щодо порядку користування нерухомим майном, правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомого майна, документ про право власності/користування земельною ділянкою, технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна має містити такі дані: кому належить об`єкт нерухомого майна, на підставі яких правовстановлювальних документів, повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна, фактичне користування будинками/приміщеннями/будівлями/спорудами між співвласниками, який документ підтверджує право власності/користування земельною ділянкою, склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси, пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими об`єктами.

У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам, за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок часток з метою отримання правовстановлювальних документів. За відсутності згоди питання вирішується судом.

Питання зміни часток вирішується судом за умови, що наявний спір, співвласники не згодні змінити розмір часток і врегулювати спір в досудовому порядку не вдалося. При цьому, якщо відсутні докази того, що співвласники відмовилися змінити розмір часток, чи визнати право власності на добудову, щодо поділу, виділу, тощо, або якщо співвласники визнають позовні вимоги, підстави для визнання права співвласника порушеним відсутні.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

У даній справі не встановлено, яким чином відповідачем було порушено права чи інтереси позивачів.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба