У Х В А Л А

22.01.2024 Справа №607/1140/24 Провадження №2-о/607/142/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, суддя Вийванко О.М., ознайомившись із поданою заявою ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

Оглянувши та дослідивши подану заяву та додані до неї документи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 291 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів вбачається, що заявник просить встановити факт належності йому правовстановлюючих документів, зокрема, свідоцтва про народження та свідоцтва про укладення шлюбу, які видані органами державної реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, суд зауважує, що справи про встановлення факту належності особі свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, відповідно до вимог ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Однак, всупереч вказаним вимогам, заявником в заяві не зазначено мету встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

Разом з тим, заявник не обґрунтовує в своїй заяві, чому він вважає, що слід встановити вказані факти саме в окремому провадженні, а також ним не наведено жодного обґрунтування неможливості встановлення даних фактів у позасудовому порядку, так як заявником не зазначено та не подано доказів про те, що він звертався до уповноважених органів з метою вирішення даного питання та чи приймалися ними будь-які рішення з приводу виправлення описки у зазначених заявником у заяві правовстановлюючих документах.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Проте, всупереч вказаним вимогам, заявником невірно визначено коло осіб, заінтересованих у вирішенні даної справи та відповідно не вказано заінтересовану особу у заяві.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5 зазначено, що залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», розмір ставки судового збору за заявою у справах окремого провадження, поданою фізичною особою становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,60 грн.

Заявник просить встановити факт належності йому правовстановлюючих документів, зокрема, Державного акту на право приватної власності на землю, Сертифікату на право на земельну частку (пай) та Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок.

Однак, заявником сплачено лише за одну вимогу в порядку окремого провадження.

Відтак, заявнику слід доплатити судовий збір за інші дві вимоги в порядку окремого провадження в розмірі 1 211,20 грн.

Отже, заявнику слід зазначити мету встановлення факту належності правовстановлюючих документів; надати докази про його звернення до уповноважених органів з метою вирішення даного питання та чи приймалися ними будь-які рішення з приводу виправлення описки у зазначених заявником у заяві правовстановлюючих документах; вказати заінтересовану особу; надати суду документ, що підтверджує сплату судового збору в сумі 1 211,20 грн або надати документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

При цьому, суд зазначає, що у випадку невиконання вимог суду у встановлений строк, позовна заява буде вважатися неподаною та буде повернута заявнику.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 175-177, 185, 260, 261 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Залишити без руху заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, надавши заявнику строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали суду, для усунення вказаних недоліків.

Якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає її вимоги, заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо заявник не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою http://court.gov.ua/fair/sud.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею, оскарженню не підлягає, складена та підписана 22 січня 2024 року.

Суддя О. М. Вийванко