Справа № 157/58/22
Провадження №2/157/16/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря судового засідання Плакоша Д.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 40 000 грн та моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень.

Позов мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 29 серпня 2019 року власноруч написав розписку, згідно з якою зобов`язався віддати позивачці ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 60 000 грн до 29 серпня 2020 року. Ці грошові кошти відповідач зобов`язався віддати у зв`язку з тим, що в 2019 році позивачка продавала йому 3/4 частини будинку. Сторони погодили, що вартість будинку буде становити 100 000 гривень, з яких 40 000 грн відповідач віддав під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу будинку, а 60 000 грн зобов`язався повернути згодом. На підтвердження свого зобов`язання ОСОБА_2 написав розписку про те, що він взяв у борг у позивачки кошти в сумі 60 000 грн, які зобов`язувався повернути до спливу 12 місяців із дня написання розписки, тобто до 29.08.2020.

На виконання умов позики через рік після написання розписки, 29 серпня 2020 року ОСОБА_2 повернув позивачці 20 000 грн, тобто лише частину з обіцяних грошей. Позивачка почала нагадувати відповідачу про необхідність повернення боргу, оскільки вона була звільнена та не мала доходів, тому гостро потребувала фінансів. На прохання позивачки ОСОБА_2 категорично відмовляється повертати борг, у відповідь обзиває її нецензурними словами та лайкою, що спричиняє негативний психоемоційний стан, оскільки відповідач так ображає її честь та гідність. Після неодноразових таких відмов у грубій формі позивачка остаточно втратила віру в те, що ОСОБА_2 поверне взяті у неї в борг гроші. Систематичні відмови та приниження змусили позивачку звернутись до суду за захистом своїх прав.

Крім того, позивачці зі сторони відповідача завдана моральна шкода, яка полягає у переживанні, психологічних стражданнях, тривозі, страху, занепокоєння, стресу, розчарування, відчуття несправедливості, тривалу невизначеність та інші негативні переживання, тому позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Вважає, що дії відповідача, який написав розписку та погодився повернути до 29 серпня 2020 року 60 000 грн, є недобросовісними. Відповідач не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання, тому, з урахуванням змісту ч. 3 ст. 212 ЦК України, у відповідача існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів у розмірі 40 000 грн, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь 40 000 гривень заборгованості за договором позики від 29 серпня 2019 року, 10 000 гривень моральної шкоди та понесені нею судові витрати по справі.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у заяві. Пояснила, що продала відповідачу належні їй 3/4 частини житлового будинку та земельну ділянку під ним у с. Запруддя Камінь-Каширського району, яку сторони оцінили в 100 000 гривень. Однак, з метою сплати меншої суми податків і зборів при укладенні договорів купівлі-продажу, вартість майна у договорах сторони вказали нижчу. Відповідач не мав достатньої суми коштів, тому при оформленні договорів сплатив їй лише 40 000 гривень, на решту суми, за порадою нотаріуса, він написав розписку про позику 60 000 гривень, частину з яких у сумі 20 000 гривень повернув, а решту повертати відмовляється. Позивачка підтвердила, що в дійсності грошей у позику відповідачу не давала, реальної передачі коштів не було. Просить позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. ОСОБА_2 пояснив, що в 2019 році купив у позивачки 3/4 частини житлового будинку та земельну ділянку під ним у с. Запруддя Камінь-Каширського району, про що сторони уклали відповідні договори, посвідчені нотаріусом. Вартість нерухомості оцінили в 60 000 грн, з яких 40 000 грн він сплатив позивачці в нотаріальній конторі, а на решту коштів написав боргову розписку, оскільки достатньої суми грошей у нього не було. В розписці він вказав, що взяв ці кошти в позивачки як позику, оскільки так йому диктувала нотаріус, у дійсності будь-яких грошей ОСОБА_1 йому не передавала й у борг не давала. Через деякий час, згідно з домовленістю, він сплатив позивачці решту 20 000 грн узгодженої вартості житлового будинку й земельної ділянки. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки жодної заборгованості перед позивачкою він не має.

Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд встановив, що 29 серпня 2019 року сторони уклади договір купівлі-продажу частки житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчені державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Кузьміною І.М. за реєстровими номерами: 1173, 1174. За умовами укладених договорів позивач ОСОБА_1 продала, а відповідач ОСОБА_2 купив 3/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 вартістю 22 038 гривень 75 копійок та земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва й обслуговування цього житлового будинку вартістю 29 250 гривень. Зазначене підтверджується наданими суду примірниками договорів купівлі-продажу.

Також встановлено, що 29 серпня 2019 року відповідач склав та передав позивачці боргову розписку, за змістом якої ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у борг кошти в сумі 60 000 гривень на строк 12 місяців з дня написання розписки.

Крім того, відповідач долучив до матеріалів справи світлокопію вищевказаної розписки, на якій містяться записи про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 40 000 гривень 29 серпня 2019 року та 20 000 гривень 02.09.220 (так зазначено в розписці).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У судовому засіданні обидві сторони пояснили, що боргова розписка була написана ОСОБА_2 не для підтвердження укладення договору позики, а з метою забезпечення виконання відповідачем договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, а саме для гарантування сплати ним несплаченої при укладенні договорів суми коштів. Також сторони підтвердили, що ОСОБА_1 жодних коштів ОСОБА_2 не передавала й наміру укладати договір позики в них не було.

Таким чином, позивачка не надала підтверджень, що між нею та відповідачем виникли правовідносини з договору позики грошових коштів, бо надана нею розписка була складена з іншою метою, а кошти за розпискою не передавалися.

Оскільки позивачка не довела факту порушення її майнових прав неправомірними діями відповідача, тому немає правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, оскільки такої заподіяно не було.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачка не довела перед судом підставність своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладає на позивачку понесені нею витрати на сплату судового збору.

Керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 202, 203, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне ім`я, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін: позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ; відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено 02 лютого 2024 року.

Головуючий: Б.С. Гамула