Справа № 288/3626/23
Провадження № 2/288/165/24
20 лютого 2024 року. смт.Попільня
Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді - Рудник М. І.,
за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,
ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю в якому вказує, що в 2002 році він разом з дружиною ОСОБА_3 вирішили придбати у Відповідача житловий будинок в АДРЕСА_1 , разом із земельною ділянкою біля нього, який Відповідачу залишився після смерті матері ОСОБА_4 .
Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок та земельну ділянку біля нього, Відповідач передала Позивачу та його дружині вказані документи, проте до даного часу договір купівлі-продажу на житловий будинок між сторонами не укладено, а зв`язок з Відповідачем втрачено.
З 2002 року Позивач разом із сім`єю вселився в будинок, де проживає до даного часу, зареєстрував у ньому своє місце проживання, дружини та дітей, виготовив на житловий будинок технічний паспорт.
Позивач зазначає, що заволодівши житловим будинком він не міг знати про відсутність підстав для набуття права власності, так як між ним та власником будинку існувала домовленість про придбання будинку та фактично вони його придбали, однак в подальшому Відповідач не уклала з ними відповідну угоду, це також стало причиною, що вони не мають можливості його оформити, при цьому відкрито та безперервно володіючи житловим будинком, а тому наявні підстави для визнання за Позивачем права власності на житловий будинок.
На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати за ним право власності, за набувальною давністю, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явився, в поданій позовній заяві просив справу розглядати без його участі.
Відповідач в судові засідання 06 лютого 2024 року та 20 лютого 2024 року не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була належним чином повідомлена, відповідно до статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до Судових викликів № 288/3626/23/1529/24 вих. від 23 січня 2024 року та № 288/3626/23/2324/24 вих. від 06 лютого 2024 року, розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, Відповідач ОСОБА_2 , була повідомлена про судові засідання, які відбудуться 06 лютого 2024 року о 08.40 годині та 20 лютого 2024 року о 08.40 годині.
Частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно частини четвертої статті 223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи неявку належним чином повідомленого Відповідача в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до наступного висновку.
У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 25 лютого 1989 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 . /а.с.6/
ОСОБА_3 надала заяву від 20 квітня 2023 року в якій вказує, що не заперечує щодо оформлення права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , в якому вона проживає, на чоловіка ОСОБА_1 . /а.с.9/
Згідно копії паспорта серії НОМЕР_2 , місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано з 12 березня 2002 року за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.5, 7-8/
Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року, спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 є її дочка ОСОБА_2 , спадкове майно на яке видано це свідоцтво складається із: житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.5136 га, яка передана у приватну власність для ведення особистого селянського господарства 0.2636 га та обслуговування житлового будинку 0.2500 га, що знаходиться за адресою указаного житлового будинку. /а.с.12/
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 грудня 2003 року, виданого Державним комунальним підприємством Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 лютого 2003 року є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.13/
Станом на 18 серпня 2017 року на замовлення ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно якого за даною адресою розташовано житловий будинок, позначений на плані під літерою А, літня кухня, позначена на плані під літерою Б, сарай, позначений на плані під літерою В, погріб, позначений на плані під літерою Г, сарай, позначений на плані під літерою Д, убиральня, позначена на плані під літерою Є, колодязь, позначений на плані під літерою 1. /а.с.14-17/
Згідно довідки виконавчого комітету Андрушківської сільської ради № 68 від 20 квітня 2023 року, ОСОБА_1 разом з сім`єю зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 з 12 березня 2002 року по даний час. /а.с.18/
За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності за набувальною давність на житловий будинок з тих підстав, що він відкрито та безперервно ним володіє з 2002 року, на підставі домовленості з Відповідачем про купівлю даного будинку, проте після сплати коштів, Відповідач не уклала з Позивачем договір купівлі-продажу.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
При зверненні до суду Позивач вказує, що між ним та Відповідачем, як власником майна, було досягнуто домовленості щодо купівлі спірного будинку, право власності на який за набувальною давністю він просить встановити в судовому порядку, при цьому ним було сплачено кошти за будинок, а Відповідач надала розписку на підтвердження отримання коштів.
Разом з тим, положення статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
Таким чином, посилання Позивача, що він відкрито та безперервно володіє житловим будинком, не вказує на наявність підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання Позивача та його родини у спірному будинку, не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю на вказане майно.
Крім того, придбання житлового будинку не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що Позивачем під час розгляду справи не доведено.
При цьому, Верховним Судом в постанові від 21 січня 2021 року в справі № 140/1774/18 визначено, що написання розписки про сплату коштів за будинок, факт отримання коштів від позивача, а також проживання позивача у цьому будинку, не свідчить про наявність правових підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю.
За наведених обставин, відсутні підстави для визнання за Позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.
Керуючись Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року; статтями 319, 328, 344 ЦК України; статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 141, 211, 223, 258, 259, 263-265, 280-283, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Суддя Попільнянського
районного суду М. І. Рудник