Справа №759/9935/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в Святошинський районний суд м. Києва з позовом до ОСОБА_2 ,, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що 04 червня 2011 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 23 серпня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З початку 2017 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинились та вони проживали окремо.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Син фактично з 2017 року постійно проживає окремо з матір`ю, яка одноособово змінила місце проживання дитини без погодження з батьком.

Просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2022 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Із заперечень відповідача вбачається, що у позивача наявний значний борг по сплаті аліментів на дитину, яку він хоче позбавити права проживання у квартирі. Враховуючи військовий стан в України, вона разом з сином на даний час тимчасово проживають закордоном з метою безпеки дитини. Вважає, що задоволення позову призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири від 28 грудня 2012 року (а.с. 17-20).

04 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від якого у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

З 23 серпня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 12 серпня 2022 року (а.с. 7).

З позову вбачається, що син фактично з 2017 року постійно проживає окремо з матір`ю, яка одноособово змінила місце проживання дитини без погодження з батьком.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Сторона позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її часті, тому суд розглядає її за наявними матеріалами.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду акт від 06 липня 2022 року, згідно якого мешканці будинку підтвердили факт не проживання ОСОБА_3 у квартирі (а.с. 8).

Будь-яких інших доказів стосовно не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі понад один рік позивачем суду не надано.

Суд вважає, що акт від 06 липня 2022 року як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житлом.

З пояснень відповідача вбачається, що вона заперечує проти задоволення позову та зазначає про те, що вона з дитиною вимушена тимчасово проживати за кордоном задля безпеки дитини у зв`язку із введенням на території України військового стану.

Вбачається, що станом на 19 лютого 2024 року (дата ухвалення рішення суду) ОСОБА_3 є малолітнім.

Відповідач зазначає, що її син ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі на законних підставах, а саме за місцем реєстрації батька, та має право нею користуватися.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Підстава, на якій місце проживання ОСОБА_3 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вбачається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц.

За таких обставин, факт не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сам проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені ст. 405 ЦК України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком ОСОБА_1 .

За таких обставин, вимоги позивача не ґрунтуються на законі.

З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 29, 405 ЦК України, ст. 6 СК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: