ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 332/1203/22

провадження № 61-16720св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2022року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про позбавлення батьківських прав на неповнолітню дитину.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2008 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що з 2010 року вона та відповідач не проживають разом, а 15 березня 2011 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 15 березня 2011 року. Після розірвання шлюбу відповідач припинив спілкування з дитиною, проживає окремо. Дитина проживає разом з нею, вона самостійно несе усі витрати по її утриманню та належно піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, який своїх батьківських обов`язків не виконує. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Крім того, дитина має хронічне захворювання.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду Запорізької області від 05 травня 2023 року у складі судді Сінєльніка Р. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем доведено наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини. Зокрема, суд врахував, що після 2014 року відповідач повністю припинив спілкування з дитиною, проживає окремо, аліменти не сплачує, дитина проживає разом з позивачкою, яка самостійно та належно піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, утримує її.

При цьому районний суд взяв до уваги висновок від 07 вересня 2022 року про доцільність позбавлення батьківських прав, відповідно до якого районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, як орган опіки та піклування, вирішила, що ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Районний суд уважав, що таке рішення відповідає інтересам дитини.

Районний суд урахував роз`яснення, надані судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, районний суд залишив поза увагою та не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Крім того, та обставина, що на час розгляду справи вихованням дочки і її розвитком займається мати, не є безумовним підтвердженням небажання батька дитини брати участь у її утриманні і вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками.

Апеляційний суд зазначив, що доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивач не надала.

При цьому суд врахував, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, у 2014 році звертався до районної адміністрації із заявою про встановлення графіку спілкування з малолітньою донькою та вказав, що районний суд помилково вважав, що неналежне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дочки, яка проживає з матір`ю, за обставин цієї справи свідчить про необхідність позбавлення його батьківських прав, і що застосування такого крайнього заходу має на меті захист інтересів дитини.

Апеляційний суд врахував судову практику Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року скасувати та залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У листопаді 2023 року касаційні скарги надійшли до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2024 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи та правильно встановив наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, участі у вихованні якої він не бере. При цьому апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Зазначає, що в суді першої інстанції відповідач повідомив, що не бажає приймати участь у вихованні дитини.

Посилається на відповідну практику Верховного Суду і ЄСПЛ щодо врахування якнайкращих інтересів дитини.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21 (провадження № 617010св22), від 01 листопада 2023 року у справі № 941/314/22 (провадження № 61-5536св23), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив про відсутність обґрунтованих доводів щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції.

Посилається на правильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 14 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 14 березня 2008 року укладено шлюб (а. с. 14).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 24 червня 2008 року неповнолітня ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю дитини зазначено ОСОБА_5 , а батьком - ОСОБА_2 (а. с. 9).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано 15 березня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 15 березня 2011 року (а. с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 20 листопада 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 20 листопада 2018 року укладено шлюб (а. с. 12).

Відповідно до постанови начальника відділу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бондаря О. Г. від 17 червня 2022 року та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП № НОМЕР_8 ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини в сумі 114 878,26 грн (а. с. 15-16).

Згідно з медичним висновком від 12 серпня 2009 року № 34 дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на хворобу «Дауна» та має затримку психо - мовного розвиту (а. с. 18).

У довідці про реєстрацію місця проживання від 21 червня 2022 року зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20).

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» (далі - КНП «ЦПМСД № 4») від 04 травня 2022 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , страждає на хворобу «Дауна» та потребує постійного нагляду у лікарів та реабілітаційних заходів.

При цьому зазначено, що зі слів лікаря до Центру дитину супроводжує мати, батько дитини ОСОБА_2 на прийом до лікаря з дитиною ніколи не з`являвся (а. с. 36).

Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 від 07 вересня 2022 року, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, як орган опіки та піклування, вирішила, що ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 70-72).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що та обставина, що на час розгляду справи вихованням дочки і її розвитком займається мати, не є безумовним підтвердженням небажання батька дитини брати участь у її утриманні і вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте, вважає, що зазначена апеляційним судом загальна позиція щодо неприпустимості безпідставного позбавлення батьківських прав особи повинна застосовуватися з урахуванням всіх обставин справи, включаючи, у першу чергу, якнайкращі інтереси дитини, думку сторін, їх ставлення до дитини, її розвитку та виховання.

Перевіривши матеріали справи, наявні у ній докази, доводи сторін, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки воно не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України.

Одним з доводів позовної заяви та касаційної скарги ОСОБА_1 є відсутність у відповідача бажання приймати участь у вихованні дитини, дбати про її розвиток. Зазначені доводи були перевірені касаційним судом.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає лише про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а про причини, чому з 2014 року він не приймає участі у вихованні дитини, та про його бажання виховувати дитину, не зазначено.

З огляду на пояснення відповідача в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції (надані, зокрема, 07 лютого 2023 року) встановити наявність інтересу у батька до дитини не вдалося. Крім того, під час надання пояснень в суді першої інстанції ОСОБА_2 визнав, що протягом 8 років не бачив дитини, не спілкувався з нею, хоча вони і проживають на одному дворі.

Колегія суддів враховує також позицію ОСОБА_2 , висловлену під час розгляду справи судом першої інстанції, щодо не заперечення ним проти позбавлення його батьківських прав у випадку, якщо дитину удочерить вітчим.

На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув, як і не надав оцінки іншим доводам позивача та поясненням органу опіки та піклування, мотивуючи своє судове рішення виключно тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Це є порушенням частини шостої статті 19 СК України, згідно з якою суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Апеляційний суд взагалі не зазначив, чому він не погоджується з висновком органу опіки та піклування. Верховний Суд вважає його обґрунтованим.

Крім того, у своїх поясненнях представник органу опіки та піклування зазначила, що умови проживання дитини прийнятні, дитина забезпечена всім необхідним, на контакт йде, своїм батьком вважає чоловіка матері (вітчима). При цьому представник органу опіки та піклування вважає, що для дитини буде травмуючим дізнатися, що вітчим не є її батьком.

Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_2 у 2014 році звертався до районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району із заявою про встановлення графіку спілкування з малолітньою донькою, проте залишив поза увагою визнану відповідачем обставину, що з 2015 року він не спілкується з донькою, участі у її вихованні не приймає.

Зазначаючи, що подана ОСОБА_2 апеляційна скарга свідчить про інтерес батька до дитини, апеляційний суд не врахував наявних у матеріалах справи доказів, які свідчать про відсутність у нього такого інтересу.

При цьому, Верховний Суд вважає, що обставина наявності заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини не є безумовною підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини, проте сукупність встановлених під час розгляду справи обставин підтверджує ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків. Також наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини не свідчить про намір ОСОБА_2 на відновлення відносин з донькою та зацікавленість у наявності засобів для життя, навчання й розвитку дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки, районний суд врахував висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, як органу опіки та піклування, від 07 вересня 2022 року, яким визначено, що ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Верховний Суд із цим погоджується.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем надано беззаперечні докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 доведено необхідність застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого арґументовано судом першої інстанції.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Ураховуючи положення ЦПК України позивач надала докази на підтвердження її позовних вимог про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частинами першою, четвертою статті 169 СК України визначено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України забезпечив повний та всебічний розгляд справи, установивши факт нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої доньки, врахувавши відсутність у батька бажання спілкуватись з дитиною, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача;

При поданні касаційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 2 000 грн судового збору, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки колегія суддів залишає у силі рішення суду першої інстанції, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2023 року скасувати та залишити в силі рішення Заводського районного суду Запорізької області від 05 травня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) судові витрати у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець