Справа № 369/6413/23
Провадження № 2/369/3625/24
РІШЕННЯ

Іменем України

01.01.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі судового засідання Бугайової М.В.,

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживачів,

УСТАНОВИВ:

01.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживачів, у якому просить суд зобов`язати відповідача зробити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» 01.12.2021 року було укладено договір про надання банківських послуг № 787270/4225974, а саме довгострокові кредити на поточні потреби фізичної особи, відповідно до якого надано кредит у сумі 300000,00 грн.

Крім того, позивач зазначає, що зі своєї сторони сумлінно виконує кредитні зобов`язання та вносив чергові платежі відповідно до графіку погашення кредиту.

Проте, позивач вважає, що договір укладений між ним та Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» від 01.12.2021 року про надання кредитних коштів у сумі 300000,00 грн є таким, що порушує його права як споживача та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредиту з підстав визначених ст. ст. 56, 62 Закону України «Про банк та банківську діяльність», п. п. 3.2, 2.1, 2.2, 2.3, 3.3 Постанови Національного банку України «Про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці» від 14.07.2006 року № 267, ст. ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивач зазначав, що на його переконання відповідачем в супереч вимогам ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» не було повідомлено про всю необхідну інформацію щодо умов договору та відповідач скористався тим фактом, що йому об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного кредитного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

02.05.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.

12.06.2023 року представник відповідача через канцелярію суду зареєстрував відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що між позивачем та Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» 01.12.2021 року було укладено договір про надання банківських послуг № 787270/4225974. Однак, відповідно до заяви про отримання банківських послуг «банківська картка», ОСОБА_1 просив надати йому кредитну картку лімітом в 3000,00 грн. Однак, позивач карткою не користувався, фактично зобов`язань між сторонами по договору банківського обслуговування не виникло.

Крім того, представник відповідача зауважував, що позивач в додатках до позовної заяви надає виписку по кредитному договору № 1/4225974 від 01.12.2021 року, проте свідомо зазначає їх як виписку по рахунку за кредитним договором № 787270/4225974 від 01.12.2021 року, що на переконання представника відповідача може свідчити про зловживання процесуальними правами.

У задоволенні позовних вимог просив відмовити.

03.07.2023 року позивачем через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній зазначив, що викладенні у відзиві твердження Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» є незаконними та необґрунтованими на тій підставі, що між ним та Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» 01.12.2021 року було укладено договір про надання банківських послуг № 787270/4225974, а саме довгострокові кредити на поточні потреби фізичної особи, відповідно до якого надано кредит у сумі 300000,00 грн.

Вказував, що твердження сторони відповідача щодо зловживання процесуальними правами є нічим іншим ніж наклепом. Позовні вимоги просив задовольнити.

11.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

17.10.2023 року позивач через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

18.10.2023 року представник відповідача через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечував.

18.10.2023 року сторони в судове засідання не з`явилися.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2021 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» було укладено договір про надання банківських послуг № 787270/4225974.

Відповідно до розділу 3 Предмет договору, а саме п. 3.1 Відповідно до умов договору, Правил та заяви про надання банківської послуги, Банк надає на вимогу клієнта Банківську послугу, а Клієнт приймає банківську послугу та зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в Договорі та Правилах відносно такої Банківської послуги, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату за отриманні банківські послуги.

Відповідно до п. 3.4 Плата за Банківську послугу за Договором. банк здійснює надання Банківських послуг за плату, що має сплачуватися Клієнтом Банку в порядку та на умови Договору та згідно Тарифів Банку. Залежно від виду Банківської послуги видами оплати можуть бути проценти та/ або комісійна винагорода, проте цей перелік не є вичерпним і Сторонами можуть бути погодженні інші види оплати.

Інформації щодо конкретної суми наданого позивачу кредиту, ставки за користування кредитом чи додаткові ставки за обслуговування кредиту, з долученої копії кредитного договору № 787270/4225974 від 01.12.2021 року встановити не є можливим.

Згідно копії виписки з рахунку за період з 01.12.2021 - 21.03.2023 року ОСОБА_1 здійснював платежі за кредитним договором № 1/4225974 від 01.12.2021 року.

Копія кредитного договору № 1/4225974 від 01.12.2021 року в матеріалах справи відсутня.

Доказів, що кредитний договір № 787270/4225974 від 01.12.2021 року та кредитний договір № 1/4225974 від 01.12.2021 року є одним і тим ж кредитним договором, матеріали справи не містять.

Позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розміру заборгованості № 787270/4225974 від 01.12.2021 року, вважаючи пункт кредитного договору № 787270/4225974 від 01.12.2021 року про стягнення додаткової плати за обслуговування кредитного договору недійсним.

З приводу цього, суд звертає увагу, що в позові ОСОБА_1 не зазначає конкретний пункт про стягнення додаткової плати за обслуговування кредитного договору, який необхідно, на його переконання, визнати недійсним.

Крім того, в своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд лише зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розміру заборгованості № 787270/4225974 від 01.12.2021 року, не зазначаючи ні пункт договору який порушує його права, ні суму яку потрібно перерахувати. Крім того, позивачем не надано виписки по рахунку, яка б відображала, що з нього стягується банком додаткова плати за обслуговування кредиту.

Так, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Поряд із цим, звертаючись до суду із вимогою про зобов`язання Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» зробити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши стягнення коштів за додаткове обслуговування, позивач не ініціює питання при визнання будь-якого пункту кредитного договору недійсним.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають, у тому числі, на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Враховуючи те, що всі пункти кредитного договору № 787270/4225974 від 01.12.2021 року станом на день розгляду справи є чинними, позивачем не оскаржуються, а тому є обов`язковими для виконання сторонами, отже, відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснювати дії, пов`язані із перерахунком розміру заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову слід відмовити.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживачів - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Тетяна ДУБАС