ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 703/1615/23
Провадження № 22-ц/821/57/24
Категорія: 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» - адвоката Проценка Романа Валерійовича на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 серпня 2023року (ухваленого під головуванням судді Криви Ю.В. в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, повний текст судового рішення складено 16 серпня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із позовами до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він у період з 01 лютого 2019 року по 03 червня 2022 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» (далі - відповідач) та 03 червня 2022 року був звільнений з посади начальника відділу охорони праці за угодою сторін, про що було зроблено запис у трудовій книжці.

Вказує, що після звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку.

10 березня 2023 року відповідач надав позивачу розрахунковий лист, в якому зазначив розмір безспірної заборгованості з нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати у розмірі 80 299,61 грн.

Вказану суму було стягнуто в судовому порядку згідно судового наказу, який було скасовано ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 18.04.2023.

Вважає дії відповідача такими, що спрямовані на затягування часу щодо виплати на його користь заборгованості із заробітної плати, та які призводять до порушення його законних прав, гарантованих ст. 43 Конституції України, на своєчасне одержання винагороди за працю.

Вказує, що відповідач відмовляється на його усні звернення надати довідку про нараховану але не виплачену заробітну плату, ним було надіслано на адресу відповідача заяву від 11.04.2023 про отримання довідки про нараховану але не виплачену йому заробітну плату за 2021-2022 роки, а також заяву про отримання довідки про розмір середнього заробітку за січень-лютий 2022 року від 11.04.2023, які він надіслав на адресу відповідача.

Однак, довідку про заборгованість та довідку про розмір середнього заробітку за останні два місяці роботи отримати від відповідача не вдалось, у позасудовий порядок спір не вирішено, відповідно, позивач змушений звернутися до суду.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах встановленого законом шестимісячного строку із врахуванням його середньоденного заробітку в загальній сумі 129 114, 88 грн.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2023 року об`єднано в одне провадження справу № 703/1615/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та справу № 703/1875/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення заробітної плати, присвоївши об`єднаним справам єдиний унікальний номер 703/1615/23.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 серпня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні в розмірі 80 299, 61 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2022 року по 30 листопада 2023 року у розмірі 129 144,32 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 291,44 грн, а всього 210 735, 37 грн.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь держави судовий збір в розмірі 1 073, 60 грн.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що належних та допустимих доказів, які б спростовували обставину невиплати позивачу суми повної заборгованості по заробітній платі суду не надано.

У ході судового розгляду не здобуто відомостей про виплату позивачеві відповідачем заборгованості по заробітній платі, як і не встановлено про наявність вини (умислу) позивача у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві, що згідно зі статтями 47, 115-116 Кодексу законів про працю України є підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено заробітну плату в повному обсязі та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої заробітної плати, у зв`язку із чим дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати, розмір якого становить 129 144, 32 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 09 листопада 2023 року через засоби поштового зв`язку, представник ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» - адвокат Проценко Р.В., вважаючи рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача незаконним та необґрунтованим, постановленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 серпня 2023 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 129 144,32 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких , як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Вказує, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено у постанові Великої Палати верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2021 у справі № 165/622/20.

Суд при вирішенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не врахував, що загальний розмір середнього заробітку за підрахунком позивача набагато перевищує заборгованість підприємства по невиплаченій заробітній платі і на думку відповідача, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності, з огляду й на те, що законодавець вніс зміни до ст. 117 КЗпП України та обмежив розмір середнього заробітку шістьма місяцями.

Вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 129 144,32 грн, оскільки вказаний розмір виходить за межі принципів розумності, справедливості та пропорційності відповідальності відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 01 лютого 2019 року по 03 червня 2022 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Домобудівельна Компанія «Фундамент».

03 червня 2022 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника відділу охорони праці за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗПП України на підставі Наказу № 158/к від 03 червня 2022 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (Т.1 а.с.43-44, Т.2 а.с. 17-18).

Як вбачається з копії розрахункового листа за березень 2023 року ТОВ «ДБК «Фундамент» станом на кінець місяця має заборгованість перед ОСОБА_1 по заробітній платі в розмірі 80 299,61 грн (Т.1 а.с.45, Т.2 а.с. 19).

Згідно судового наказу № 283/625/23, виданого 23 березня 2023 року Малинівським районним судом Житомирської області з ТОВ «Домобудівельна Компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 стягнуто нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 80 299,61 грн. (Т.2 а.с. 20-21).

Згідно інформації з Єдиного реєстру судових рішень, судовий наказ № 283/625/23 виданий 23 березня 2023 року Малинським районним судом Житомирської області скасований ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 18 квітня 2023 року (Т.2 а.с. 24).

Із довідки Пенсійного фонду України форма ОК-7, вбачається, що заробітна плата позивача ОСОБА_1 у січні 2022 року складала 19 173,67 грн, у лютому 2022 року 17 148,12 грн, а всього 36 321, 79 грн.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 129 114,88 грн.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга, подана представником ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати у суді апеляційної інстанції не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції переглядає справу лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним вимогам процесуального закону заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 серпня 2023 року в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

У цій справі відповідач порушив строк виплати нарахованої але не виплаченої суми заробітної плати при звільненні, яку позивач визначив у сумі 129 114,88 грн.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Однак, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках, невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16 (провадження № 61-25562св18), постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Суд першої інстанції встановив, що розмір нарахованої але не виплаченої при звільненні позивача заробітної плати становив 80 299,61 грн.

Вказана сума відповідачем не оспорюється.

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено заробітну плату, то підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати у сумі 80 299,61 грн. та середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати, при цьому розмір якого обраховано згідно Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у зв`язку із чим дійшов висновку, що позивач має право на присудження йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 129 144,32 грн.

Закон дійсно покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з тим, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути пропорційним та справедливим.

Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України.

Колегія суддів враховує висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зважаючи на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( 129 114,88 грн) зі встановленим розміром заборгованості по зарплаті (80 299,61 грн), розмір якої є значно більшим, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 75 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять відомостей, що позивач з часу звільнення з роботи, 03 червня 2022 року до 10 березня 2023 року, вживав заходів щодо отримання заборгованості по заробітній платі, проте матеріали справи містять копії заяв від 11.04.2023 про надання довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату та довідку про розмір середнього заробітку за період січень, лютий 2022 року.

Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, однак в повній мірі не оцінив надані докази, не врахував правові позиції Верховного Суду, тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині стягнення із Домобудівельної компанії «Фундамент» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшення його розміру з 129 114,88 грн. до 75 000 грн.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зміну рішення суду в частині визначення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, зміні підлягає і розмір судового збору, який стягнутий судом першої інстанції з відповідача, з 1 291,44 грн до 1 073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» - адвоката Проценка Романа Валерійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 серпня 2023року - змінити, зменшивши розмір стягнутого з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 129 114,88 грн. до 75 000 грн., а також зменшивши розмір стягнутого з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 судового збору з 1291,44 грн. до 1073,60 грн.

В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

В.Г. Бородійчук