П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року

м. Рівне

Справа № 567/1075/23

Провадження № 22-ц/4815/256/24

Головуючий у Острозькому районному суді

Рівненської області: суддя Венгерчук А.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено:

о 14 год. 17 хв. 29 листопада 2023 року

в м. Острог Рівненського району Рівненської області

Повний текст рішення складено: 08 грудня 2023 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 29 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" (далі - ТОВ "Укр Кредит Фінанс") пред`явило до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 84 840 гривень. Мотивуючи свої вимоги, покликалось на те, що 28 листопада 2021 року сторони уклали кредитний договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем. Проте всупереч погодженим умовам такого договору, порушуючи вимоги ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, відповідач своїх зобов`язань не виконав і внаслідок цього станом на 30 травня 2023 року існувала прострочена заборгованість за кредитом в сумі 12 000 гривень та за процентами в сумі 72 840 гривень.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 29 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Укр Кредит Фінанс" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 000 гривень, з яких 12000 гривень заборгованість по тілу кредиту, 12 000 гривень заборгованість по відсотках.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Укр Кредит Фінанс" судовий збір у розмірі 607,40 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. З огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Оскільки заявлену позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 72 840 гривень суд визнав неспівмірною кредиту у 12 000 гривень, а також такою, що суперечать принципам розумності та добросовісності, порушує баланс договірних прав і обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг кредитної установи, тому дійшов висновку про зменшення розміру відсотків до розміру заборгованості за кредитом, а саме до 12 000 гривень. Вирішуючи спір, суд застосував викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 правовий висновок, де вказано, що у випадку, коли відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність і необґрунтованість в частині незадоволених до стягнення процентів за користування кредитом, яка полягала в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що позивачем були дотримані вимоги, зокрема, ст.ст. 1048, 10561 ЦК України щодо встановлення розміру процентів за користування кредитом, та доведено підстави та порядок нарахування до відома відповідача. Тому позивач має право на нарахування процентів згідно з п. 2.6 кредитного договору протягом його строку, який визначений в п. 2.8, що й було здійснено та відображено у розрахунку заборгованості. Зважав на те, що у постанові від 28 березня 2018 року в справі 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Це право може припинитись лише після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Після цього інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Твердження суду про те, що умовами кредитного договору передбачено нарахування неправомірно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань з огляду на п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є помилковими, оскільки проценти за користування кредитом встановлено відповідно до ст.ст. 1048, 1054, 10561 ЦК України та вони не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

З наведених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині зменшення стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом до розміру заборгованості за кредитом, а саме до 12 000 гривень і прийняти нове - про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Укр Кредит Фінанс" суму заборгованості за кредитним договором № 0859-3093 від 28 листопада 2021 року в розмірі 84 840 гривень, з яких: прострочена заборгованість за кредитом 12 000 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 72 840 гривень.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано, хоча про таке право роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 08 січня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом попередньої інстанції з договору про відкриття кредитної лінії №0859-3093 від 28 листопада 2021 року встановлено, що того дня між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого товариство відкрило для ОСОБА_1 невідновлювальну кредитну лінію, за якою надало йому кредит в сумі 12 000 гривень зі сплатою таких відсотків: знижена відсоткова ставка 2,00% в день, стандартна відсоткова ставка 3,00 % в день. Реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складала 572462% (пункти 2.1, 2.6, 2.9 договору)

Цей кредитний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - Веб-сайту ТОВ "Укр Кредит Фінанс" (https://creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ "Укр Кредит Фінанс" (кредитодавця), в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.

З довідки ТОВ "Укр Кредит Фінанс" встановлено, що відповідачу 28 листопада 2021 року відкрито картковий рахунок та видано кредитні кошти за договором в сумі 12 000 гривень (а.с.11)

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення позивач посилався на те, що в порушення умов договору та ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України відповідач своїх зобов`язань не виконав і внаслідок цього станом на 30 травня 2023 року виникла та існувала прострочена заборгованість за кредитом в сумі 12 000 гривень та за процентами в сумі 72 840 гривень.

До позовної заяви надавались такі документи, які, на переконання ТОВ "Укр Кредит Фінанс", доводять факт узгодження умов договору: роздруківка тексту кредитного договору; копія правил надання споживчих послуг; витяг з реєстру банків; копія листа-довідки про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи; розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Натомість суд попередньої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 12 000 гривень заборгованості за тілом кредиту та зменшив до цього розміру заявлену до стягнення суму заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом в розмірі 72 840 гривень.

Предметом апеляційного оскарження стало рішення суду в частині відмови позивачу в стягненні решти суми заявлених процентів за користування кредиту, тобто 60 840 гривень. На думку ТОВ "Укр Кредит Фінанс", були відсутні правові підстави для зменшення розміру нарахованих відсотків за користування кредитом.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між тим, аргументи апеляційної скарги не спонукають до скасування рішення в оскаржуваній частині та задоволення позову в повному обсязі.

Так, апеляційним судом було встановлено, що за кредитним договором нарахування відсотків здійснювалось поза межами встановленого строку кредитування і всупереч узгодженій вартості кредиту.

В наданому позивачем примірнику договору про відкриття кредитної лінії обумовлено сукупну вартість кредиту лише в розмірі 17 040 гривень, яка включає 12 000 гривень суми кредиту та 5 040 гривень процентів за користування кредитними коштами. Термін повернення кредитних коштів (заявлений строк користування кредитом) складав 21 календарний день, а строк повернення кредитних коштів до 18 грудня 2021 року (пункт 2.4.1).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак в порядку вказаної правової норми такої позовної вимоги заявлено не було. Тому суд не вправі вийти за межі заявлених вимог з огляду на дію принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Так, у тексті кредитного договору зазначено про те, що строк кредитування складає 300 днів до 23 вересня 2022 року. Строк договору є рівними строку кредитування, однак в частині виконання зобов`язань договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань.

При цьому вказано, що орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору (за весь строк кредитування) складає: 120 000 гривень і включає в себе суму кредиту та проценти за користування кредитом в розмірі 108 000 гривень (п.2.10 договору) (а.с. 7-10). Реальна річна процентна ставка, як зазначено в п.2.9. договору, складає 572 462%.

Тобто в наданій до справи копії кредитного договору визначаються фактично три строки, в межах який здійснюється повернення отриманих позичальником грошових коштів.

Тому при вирішенні спірних правовідносин колегія апеляційного суду вважає за необхідне застосувати положення contra proferentem.

В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір, як приватноправова категорія, є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21) зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність, contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування саме у 17 040 гривень та в 21 день відповідно, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації.

Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного роз`яснення положення другої рецензії преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 вказував, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому принципу захисту у відповідних правовідносинах, викликає дію рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено в ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Разом з тим вихід апеляційного суду за межі доводів і вимог апеляційної скарги порушить засади диспозитивності і змагальності процесу, адже позивач не вимагає скасування рішення у відповідній частині, а відповідачем апеляційної скарги з наведенням таких підстав для скасування рішення суду першої інстанції не подано.

Визначені процесуальним законодавством межі перегляду справи апеляційним судом передбачають перевірку рішення суду лише в тій частині, в котрій воно було оскаржене, і лише з урахуванням наведених у апеляційний скарзі доводів.

Тому відсутні правові підставі для часткового скасування оскаржуваного рішення, виходу апеляційним судом за межі апеляційної скарги та стягнення з відповідача на користь заявника меншої суми заборгованості за відсотками, ніж стягнув суд попередньої інстанції.

Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" залишити без задоволення, а рішення Острозького районного суду Рівненської області від 29 листопада 2023 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук