Справа № 686/9379/23
Провадження № 2/686/1320/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі

головуючої судді Заворотної О.Л.

секретаря судового засідання Сікори Ю.В., Д`яковича О.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обгрунтування якого вказала, що являється квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстроване місце проживання також доньки позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , онука позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , брата позивачки ОСОБА_2 . Протягом останніх трьох років до дати подання позову відповідач ОСОБА_2 за адресою реєстрації місця проживання не проживає. Оскільки відповідач не проживає за адресою реєстрації, порушуються права позивачки як квартиронаймача, зокрема право на призначення та отримання субсидії. Позивачка та її донька змушені повністю нести тягар по утриманню квартири, сплачувати за комунальні послуги. Оскільки відповідач не проживає по місцю реєстрації більше шести місяців без поважних причин та має на праві власності житло, просить суд на підставі ст.ст.71,72 ЖК України визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом з адресою АДРЕСА_2 .

22.11.2023 ОСОБА_2 подав відзив на позов, де зазначив, що на стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі і ті, за якими зберігається право на користування житлом. До позовної заяви позивачем не додано жодного документа, який би підтверджував, що позивач є власником житла або квартиронаймачем, а тому позивач не має права вимоги до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Щодо того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше шести місяців без поважних причин та має на праві власності інше житло, зазначив, що відповідач як син попереднього квартиронаймача, своєї покійної матері ОСОБА_2 правомірно вселився та зареєстрований у спірному жилому приміщенні на законних підставах. Як доказ не проживання у спірному жилому приміщенні відповідача надано акт від 30.03.2023, який складений та підписаний двома особами, що не є сусідами позивача, такий акт не може бути належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про відсутність поважних причин не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад шість місяців, просить в позові відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що не втратив інтересу до житла, за життя матері ОСОБА_6 , яка була квартиронаймачем, доглядав її, після смерті матері сплачує за комунальні послуги, позивач та її дочка з сином у спірній квартирі не проживають тривалий час.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просять в позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази в сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Згідно з довідкою № Д-03-9207 від 08.03.2023 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 16.05.1980, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 11.06.1987, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 25.04.1996, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 12.10.2017.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою ТОВ "Керуюча компанія "ДОМКОМ Хмельницький" від 21.03.2023 № 5180, зазначено за ОСОБА_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 , в ТОВ "КК "ДОМКОМ Хмельницький" відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 .

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована.

ОСОБА_2 звертаючись до суду із позовом вказала, що відповідач не проживає за адресою реєстрації, чим порушуються права позивачки як квартиронаймача.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

В постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

В постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

В постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

При зверненні з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, позивачка послалася на те, що відповідач з 2019 року у квартирі не проживає без поважних причин. На підтвердження позовних вимог позивачка надала копію акту від 30.03.2023, посвідченого т.в.о. директора ТОВ «КК «ДомКом Хмельницький» про непроживання відповідача в спірній квартирі з 2019 року.

Так зі змісту вказаного акту слідує, що сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , також в акті зазначено пояснення ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2019 року. Разом з тим, ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_9 не є сусідами позивачки та відповідача.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що не може потрапити в спірну квартиру, оскільки відповідач не пускає, в квартирі відповідач не проживає.

Свідок ОСОБА_9 в суді пояснив що з позивачкою проживали однією сім`єю, потім розлучились, відповідач в квартирі не проживав, на даний час квартира зачинена, не знає чи хтось в квартирі проживає на даний час.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем всупереч вимогам процесуального закону не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, у зв`язку з чим в позові належить відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у зв`язку із відмовою у позові слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 9, 64, 71, 72 ЖК України, суд -

вирішив:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач : ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Відповідач : ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 .

Дата складення повного тексту рішення: 06.02.2024.

Суддя: