Провадження № 2/161/738/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Швед Н.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В:

08.08.2023 року представник ОСОБА_3 адвокат Василюк І.М. звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що його довіритель є орендарем приміщення телятника 2-х рядного /І-1/, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі телятник, нежитлове приміщення). 15.08.2022 року між ОСОБА_3 та ПП «Обрій новий» було укладено договір суборенди зазначеного нежитлового приміщення, за умовами якого його сторони визначили щомісячну орендну плату в розмірі 30000 грн. Однак, позивач на даний час позбавлений можливості передати телятник у користування новому орендарю, оскільки такий фактично використовується ОСОБА_4 . При цьому останній відмовляється звільнити спірне нежитлове приміщення, що призводить до збитків у вигляді опущеної вигоди. Таким чином, за період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року за умовами договору суборенди від 15.08.2022 року ОСОБА_3 повинен був отримати 345000 грн. орендної плати, проте неправомірні дії відповідача перешкодили цьому. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 упущену вигоду у вигляді недоотриманої орендної плати за період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року в загальному розмірі 345000 грн., а також судові витрати по справі.

26.09.2023 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що дійсно у 2016 році він мав намір придбати приміщення телятника, яке на той час належало ОСОБА_5 . З цією метою він передав останньому кошти в обмін на обіцянку останнього в оформленні відповідного договору купівлі-продажу. Однак, такий правочин укладено не було. 01.08.2022 року спірне нежитлове приміщення було передано ТзОВ «ЕкоПагорб». Відтак, він не був та не є орендарем приміщення телятника, а відтак й жодних перешкод ОСОБА_3 не чинив. Також, до свого позову сторона позивача не долучає будь-яких доказів, які б підтверджували звернення до нього із вимогою щодо звільнення спірного нежитлового приміщення. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити.

19.10.2023 року від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Свої вимоги останній обґрунтовує тим, що факт використання відповідачем приміщення телятника в період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року підтверджується належними та допустимими доказами. Крім того, у вказаний період ОСОБА_4 неодноразово проявляв зацікавленість щодо спірного нежитлового приміщення, яка полягала у зверненні у правоохоронні органи з приводу наявності у нього перешкод у користуванні таким майном. Вважає, що доводи відповідача, які викладені у його відзиві, є надуманими.

07.11.2023 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив представника відповідача адвоката Гринчука І.С. В обґрунтування своїх доводів останній зазначає, що надані докази в жодній мірі не підтверджують факту зайняття відповідачем приміщення телятника з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року, правомірності користування позивачем майном, вжиття ОСОБА_3 заходів щодо одержання доходів у вигляді передачі майна в оренду, будь-якого роду протиправної поведінки зі сторони його довірителя, а також причинно-наслідкового зв`язку між винними діями відповідача та збитками позивачу збитками. У зв`язку з цим, у задоволенні позову просить відмовити.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, 29.09.2015 року за ОСОБА_5 було проведено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення приміщення телятника 2-х рядного /І-1/, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

03.08.2022 року між ОСОБА_5 , як орендодавцем, та ОСОБА_3 , як орендарем, було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець передав у платне строкове користування орендаря вищевказане приміщення телятника на строк 35 календарних місяців з моменту підписання відповідного акту прийому передачі приміщення, тобто з 03.08.2022 року.

15.08.2022 року між ОСОБА_3 , як орендодавцем, та ПП «Обрій Новий», як орендарем, було укладено договір суборенди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець передав у платне строкове користування орендаря вищевказане приміщення телятника на строк 2 роки з 15.08.2022 року до 15.08.2024 року. За умовами договору вартість щомісячної орендної плати становить 30000 грн.

Представник позивача у позовній заяві зазначає, що приміщення телятника на даний час фактично та неправомірно займає ОСОБА_4 , що унеможливлює виконання умов вищевказаного правочину, а відтак й призвело до заподіяння ОСОБА_3 збитків у вигляді недоотриманої орендної плати (упущеної вигоди) за період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року в загальному розмірі 345000 грн.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, суд приходить до наступного.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На думку Верховного Суду у справі № 910/7511/20, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення), як: звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); розумні витрати; компенсаційність відшкодування збитків.

Верховним Судом зазначено, що збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки, як правова категорія, включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Тобто, упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 року у справі № 3-64гс11, постановах Верховного Суду від 09.10.2018 року у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 року у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 року у справі № 922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці діях або бездіяльності).

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому, звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Аналіз вищезазначених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою стягнення зі суб`єкта цивільних правовідносин упущеної вигоди, є доведеність причинно-наслідкового зв`язку між вчинення нею протиправного діяння та заподіянням збитків особі, яка звертається з відповідними вимогами.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, стороною позивача не надано в ході розгляду справи жодних доказів того, що ОСОБА_4 в період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року був користувачем приміщення телятника 2-х рядного /І-1/, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак й чинив будь-якого роду перешкоди ОСОБА_3 чи ПП «Обрій Новий» в реалізації положень договору суборенди нежитлового приміщення від 15.08.2022 року.

При цьому, варто зауважити на наступному.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру, 01.08.2022 року спірне нежитлове приміщення на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна перейшло у користування ТзОВ «ЕкоПагорб» та 09.01.2018 року на вказане майно було накладено арешт на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 26.12.2017 року.

Вищевказані обставини, за відсутності доказів про інше, ставлять під сумнів правомірність набуття ОСОБА_3 статусу орендаря приміщення телятника 2-хрядного /І-1/, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків.

Виходячи із положень ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по справі, у зв`язку із відмовою у позові, суд залишає за ним.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, на підставі ст.ст. 317, 321, 773 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 16 січня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук