Номер провадження: 22-ц/813/808/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника Одеської міської ради Грабовської М.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації, скасування рішень та записів про право власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, -

в с т а н о в и в:

02 вересня 2020 року Одеська міська рада ( далі ОМР) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації, скасування рішень та записів про право власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, в якому просила суд:

скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 ; 1110.3. Будинки садибного типу» від 21.02.2019, серія та номер: ОД 76, зареєстровану управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради;

скасувати рішення державного реєстратора від 26.02.2019 (індексний номер рішення: 45704597) про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №13404457 розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора від 21.06.2019 (індексний номер рішення: 47455558) про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №13404446 розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №13404446 про право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 112,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №13404457 про право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 112,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення житлового будинку, загальною площею 112,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що територіальна громада м. Одеси як власник земель комунальної власності в особі ОМР вимушена звернутись до суду за захистом прав та законних інтересів у зв`язку із самочинним будівництвом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлового будинку, загальною площею 112,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , протиправним оформленням права спільної часткової власності на такий будинок, з огляду на наступне.

Первісний власник гр. ОСОБА_4 набула право власності на нежитлові підсобні приміщення загальною площею 69,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.06.2006 у справі №2-2073/2006. 08 серпня 2006 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу відчужила вищевказані приміщення на користь гр. ОСОБА_5 ..

23 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових підсобних приміщень загальною площею 69,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищевказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. прийнято рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності (по 1/2 частині) на нежитлові підсобні приміщення загальною площею 69,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .. Однак, пізніше відповідачі, зруйнувавши вищевказані нежитлові підсобні приміщення, на їх місці здійснили будівництво житлового будинку загальною площею 112,2 кв.м.

21 лютого 2019 року управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради ( далі УДАБК ОМР) зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 ; (код об`єкта згідно ДК 018-2000) 1110.3. Будинки садибного типу», за номером: ОД 76 і далі Декларація) на вищевказаний об`єкт. 26 лютого 2019 року державним реєстратором Баховою В.І. прийнято рішення про внесення змін до запису про право власності №13404446 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, а саме нежитлові підсобні приміщення змінено на житловий будинок, а також змінено загальну площу об`єкта з 69.4 кв.м на 117,8 кв.м.

21 червня 2019 року державним реєстратором Іскровим О.В. прийнято рішення про внесення змін до запису про право власності №13404446 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, яким загальну площу об`єкта змінено з 117, 8 кв.м. на 112,2 кв.м.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зруйнували належні їм на підставі договору купівлі-продажу нежитлові підсобні приміщення та здійснено самочинне будівництво окремого житлового будинку, загальною площею 112,2 кв.м на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які не були відведені для таких цілей у встановленому законом порядку, здійснено первісне введення до експлуатації такого будинку як нового об`єкта нерухомого майна, зареєстровано на нього право спільної часткової власності в порушення вимог чинного законодавства, так як нежитлові підсобні приміщення загальною площею 69,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зруйновано під час проведення будівництва нового житлового будинку за цією ж адресою.

Так, УДАБК ОМР проводилась позапланова перевірка порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами такої складено акт та видано ОСОБА_1 припис від 04.10.2018 за №621/18 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. Відповідно до акту №001232, складеного за результатами такої перевірки, ОСОБА_1 не надано проектну документацію на реконструкцію нежитлового приміщення, погоджену у встановленому порядку, та документи, які надають право на виконання будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення. Документи, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою надані не були. При цьому, зазначено, що ОСОБА_1 виконує реконструкцію нежитлових приміщень шляхом кладки зовнішніх стін у рівні першого поверху на місці раніше зруйнованих.

Крім цього, вищевказане інформація викладена в приписі від 04.10.2018 за №621/18 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. За результатами проведеної позапланової перевірки ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності. У постанові по справі про адміністративне правопорушення від 18.10.2018 за №734/18 встановлено, що ОСОБА_1 виконував реконструкцію нежитлових приміщень шляхом кладки зовнішніх стін у рівні першого поверху на місці раніше зруйнованих. При цьому, ОСОБА_1 під час проведення перевірки не надав проектну документацію на реконструкцію нежитлового приміщення, погодженого у встановленому законом порядку, та документи, які дають право на виконання будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення за вказаною адресою. Документи, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою також надані не були. На підставі вищезазначеного ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 96 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 4 250, 00 грн.

Крім цього, комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» Одеської міської ради ( далі КП «ОМБТІ та РОН» листом від 16.06.2020 за №1572-02/51 надано матеріали технічної інвентаризації нежилих підсобних приміщень, що знаходились за адресою: АДРЕСА_1 . У вищевказаних матеріалах наявний технічний паспорт від 08.09.2006, виготовлений КП «ОМБТІ та РОН», на нежитлові підсобні приміщення, площею 69,4 кв.м по АДРЕСА_1 . В свою чергу, в технічній характеристиці підсобних приміщень зазначено наступне: матеріал зовнішніх стін черепашник, перекриття дерев`яні балки, матеріал підлоги дерев`яні. Однак, з технічного паспорту, виготовленого 22.02.2019 ПП «А-2», вже на індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в технічній характеристиці будівель та споруд зазначено: фундамент бут, залізобетон, стіни газобетон, покрівля метал профнастил. Таким чином, нежитлові підсобні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 69,4 кв.м (об`єкт договору купівлі-продажу від 23.02.2016) ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були фактично знищені, знесені та створено новий самочинно збудований об`єкт житловий будинок, загальною площею 112,2 кв.м. Позивач зазначає, що, оскільки предмет договору купівлі-продажу від 23.02.2016 за №673 (нежитлові підсобні приміщення, загальною площею 69,4 кв.м) знищений співвідповідачами по справі, то проведення реєстраційних дій та здійснення будь-яких інших дій щодо знищеного об`єкта є неприпустимим.

Позивач вважає, що будівництво відповідачами житлового будинку на місці зруйнованих підсобних приміщень на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які не були відведені для таких цілей у встановленому законом порядку, є самочинним, а реєстрація Декларації є незаконною та такою, що підлягає скасуванню судом у зв`язку з тим, що спірна Декларація не відповідає вимогам чинного законодавства, так як реконструкція підсобних приміщень, що належали на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 фактично не відбулась, оскільки останніми зруйновано належні їм на праві власності приміщення та збудовано окремий об`єкт?нерухомості, загальною площею 112,2 кв.м, на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, документи, які підтверджують право власності чи користування зазначеною земельною ділянкою у ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не оформлені, що не відповідає вимогам ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Крім цього, у спірній Декларації вказані недостовірні відомості стосовно проведеного виду будівництва, оскільки при порівнянні технічного паспорту від 08.09.2006, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» на нежитлові підсобні приміщення, площею 69,4 кв.м по АДРЕСА_1 та технічного паспорту, виготовленого 22.02.2019 ПП «А-2» вже на індивідуальний житловий будинок за цією ж адресою, в технічній характеристиці приміщень зазначено недостовірні дані про геометричні розміри приміщень та будинку в цілому, оскільки довжину та ширину стін як за внутрішніми обмірами, так і за зовнішніми обмірами замовниками будівництва було збільшено. Таким чином, спірна Декларація та визначений у ній вид будівництва не відповідає дійсності, оскільки нею фактично узаконено окремий новозбудований об`єкт нерухомості. Відповідачам не видавались містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в спірній Декларації зазначені недостовірні відомості стосовно відсутності необхідності пред`явлення документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. Так, у графі інформації про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, в спірній Декларації зазначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 за №466 відомості щодо земельної ділянки не зазначаються у разі реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, а також реконструкції або капітального ремонту автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення. Житловий будинок збудований на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, що безпосередньо свідчить про наявність самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що рішення державного реєстратора Бахової В.І. від 26.02.2019 (індексний номер рішення: 45704597) та державного реєстратора Іскрова О.В. від 21.06.2019 (індексний номер рішення: 47455558) про реєстрацію змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритих на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 (житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) підлягають скасуванню виходячи з того, що визнання та підтвердження державою факту набуття відповідачами права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є неприпустимим, оскільки прямо суперечить положенням законодавства, та порушує право власності територіальної громади м. Одеси на землю комунальної власності, яка під будівництво такого об`єкта не відводилась, та створює умови для її незаконного використання.

На думку позивача, підставами виникнення права спільної сумісної власності відповідачів стали документи, які не є належними та такими, що посвідчують виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна та не можуть слугувати достатніми підставами для державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з огляду на те, що предмет вищевказаного договору купівлі-продажу знищений відповідачами, а тому, такий договір не може підтверджувати право останніх на новозбудований об`єкт. Саме рішення, на думку позивача, не містить підставу його прийняття з обов`язковим посиланням на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інші нормативно-правові акти, прийняті відповідно до нього.

При цьому, оскаржувані рішення в якості підстави їх прийняття містять посилання на п. 38 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, згідно із яким до Державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації припинення речових прав на нерухоме майно або їх обтяжень вносяться відомості про підставу для державної реєстрації припинення речового права, обтяження речового права: назва документа; серія документа (за наявності); номер документа; дата видачі документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ; додаткові відомості про документ (за наявності). Тобто, вочевидь вказаний пункт Порядку №1141 не стосується питання, щодо якого прийнято оскаржуване рішення. Таким чином, оскаржуваними рішеннями державного реєстратора під виглядом зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна фактично зареєстровано право власності на побудований на земельній ділянці комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 житловий будинок, 112,2 кв.м.

Позивач також вважає, що, враховуючи те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 здійснили самочинне будівництво нового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим зайнявши земельну ділянку за вищезазначеною адресою, що належить територіальній громаді м. Одеси в особі ОМР, така земельна ділянка повинна бути звільнена шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

Сторона відповідачів подала до суду відзив на позов. Заперечення обґрунтовані тим, що оскаржувана ОМР Декларація про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 ; 1110.3. Будинки садибного типу» від 21.02.2019, серія та номер: ОД 76, зареєстрована у встановленому законом порядку УДАБК ОМР є актом індивідуальної дії, що втратив свою силу внаслідок його виконання реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, компетентним органом ДАБК ОМР під час реєстрації спірної Декларації перевірено дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, та відповідність положенням містобудівної документації під час реконструкції нежитлових підсобних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . Сам факт реєстрації такої декларації та отримання права власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Також сторона відповідачів зазначає, що під час проведення будівництва ОСОБА_1 вже було притягнуто до відповідальності за порушення вимог містобудівного законодавства, однак, після усунення недоліків та виконання приписів компетентного органу ДАБК, цим самим органом зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 ; 1110.3. Будинки садибного типу» від 21.02.2019, серія та номер: ОД 76, чим підтверджено відповідність реконструйованих нежитлових приміщень вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, та відповідність положенням містобудівної документації.

На думку відповідачів, ОМР не надала належних та допустимих доказів проведення будівництва саме нового об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 після отримання вищевказаного об`єкта у власність, за договором, дійсність якого не оспорюється позивачем, прийняли рішення щодо проведення будівельних робіт з реконструкції цього об`єкта без зміни геометричних розмірів у плані. У відповідності до вимог чинного законодавства, компетентним органом ДАБК зареєстровано у встановленому порядку Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 » від 13.02.2019 серія та номер: ОД 18. В свою чергу, у вищевказаному повідомлені зазначено вид будівництва: «Реконструкція», код об`єкта 1110.3 (згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000). Крім цього, будівництво об`єкта відбувалось на підставі проектної документації, розробленої ТОВ «БУДПРОФ1 ПЛЮС» та під керівництвом головного архітектора проекту ОСОБА_10 . Експертиза проекту будівництва проведена ТОВ «ПРОЕКСП», експертом Бачинським В.В., сертифікат АЕ 004301 та за результатами складено позитивний експертний звіт №0285- 18/ПРОЕКСП від 10.05.2018. Технічний нагляд проведених будівельних робіт здійснювався ОСОБА_11 (кваліфікаційний сертифікат серія AT 000473).

17 червня 2021 року адвокат Домущі Василь Сергійович в інтересах відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів знищення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нежитлових підсобних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 69,4 кв.м, що були об`єктом договору купівлі-продажу від 23.02.2016. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набуто право спільної часткової власності на вищевказаний об`єкт нерухомості. За набутим згідно із законом права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 перейшло право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться їх власне майно, яке не може бути знесено, оскільки захищено законом, в порядку статті 120 ЗК України.

У відзиві сторона відповідачів посилається і на те, що ОМР помилково тлумачяться положення, які регулюють припинення права власності на майно у разі його знищення, так як у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Як станом на момент проведення органом ДАБК перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства, так і на момент реєстрації цим органом повідомлення про початок виконання будівельних робіт та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 », а також і на момент прийняття державними реєстраторами рішень про зміни до об`єкта нерухомого майна, безпосередньо закон пов`язував припинення права власності у зв`язку із знищенням речі із внесенням змін до державного реєстру. Однак, ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_7 з відповідними заявами до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зміни (знищення об`єкта) не звертались, оскільки такий об`єкт не знищений, а реконструйований у відповідності до проектної і дозвільної документації, як того і вимагало чинне законодавство. В свою чергу, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про знищення нежитлових підсобних приміщень відсутній, що свідчить про безпідставність тверджень ОМР про знищення таких приміщень ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ..

Також стороною відповідачів зазначено про безпідставність позовних вимог щодо скасування рішень державних реєстраторів, так як державними реєстраторами КП «Юридичний департамент реєстрації» Іскровим О.В. та юридичного департаменту ОМР Баховою В.І. під час прийняття оскаржуваних ОМР рішень були отримані відомості з Єдиного реєстру документів, а саме про Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), яка стала підставою для внесення змін до запису про право власності на об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме внесення змін до виду об`єкта та площі такого об`єкта. Дана декларація є чинною.

Пред`явлення ОМР вимог про звільнення земельної ділянки шляхом знесення житлового будинку, що належить на праві власності відповідачам та задоволення такої вимоги судом, порушує, на думку сторони відповідачів, гарантоване ОСОБА_1 та ОСОБА_8 право на мирне володіння майном, регламентоване положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В ході розгляду справи представник позивача, ОМР, позовні вимоги підтримала, просила його задовольнити.

Адвокат Врона Андрій Валентинович в інтересах відповідача ОСОБА_1 просив суд розглянути справу без особистої участі представника та відповідача та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації, скасування рішень та записів про право власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, ОМР, просить суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_12 в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно.

08 лютого 2024 року від представника ОСОБА_1 адвоката Врони А.В. надійшло клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, в якості захисника при обрані запобіжного заходу в кримінальному провадженні, що розглядається в Приморському районному суді м. Одеси.

Однак, розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки на його підтвердження не доданого жодного доказу.

Крім того, згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Так, апеляційна скарга Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року тривалий час знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з травня 2022 року, а тому ОСОБА_1 мав достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості у якнайшвидшому розгляді справи, реалізувати свої процесуальні права з доведенням свої позиції щодо суті спору.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Згідно частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Частина 2 статті 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно частини 7 статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 03 лютого 2017 року, (надалі Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Частиною 3 статті 26 Закону №1952-IV передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Судом першої інстанції встановлено, що 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., зареєстрованого в реєстрі за №130 набули у спільну часткову власність в рівних частках нежитлові підсобні приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,4 кв.м (т. 2, а.с. 57-58 зв.). Право власності відповідачів на вказані нежитлові приміщення було зареєстровано в установленому законом порядку.

21 лютого 2019 року УДАБК ОМР зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 ; (код об`єкта згідно ДК 018-2000) 1110.3. Будинки садибного типу», за номером: ОД 76 на вищевказаний об`єкт (т. 2, а.с. 59-61).

26 лютого 2019 року державним реєстратором Баховою В.І. прийнято рішення про внесення змін до запису про право власності №13404446 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, а саме нежитлові підсобні приміщення змінено на житловий будинок, а також змінено загальну площу об`єкта з 69.4 кв.м на 117,8 кв.м (т. 2, а.с. 70).

21 червня 2019 року державним реєстратором Іскровим О.В. прийнято рішення про внесення змін до запису про право власності №13404446 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, яким загальну площу об`єкта змінено з 117,8 кв.м на 112,2 кв.м (т. 2, а.с. 71).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в тому числі і в частині скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 , позивач вказує на те, що реконструкція підсобних приміщень, що належали на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 фактично не відбулась, оскільки останніми зруйновано належні їм на праві власності приміщення та збудовано окремий об`єкт нерухомості загальною площею 112,2 кв.м.

При цьому, на підтвердження своїх доводів позивачем наводиться порівняльний аналіз двох технічних паспортів, від 08.09.2006, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» на нежитлові підсобні приміщення площею 69,4 кв.м та від 22.02.2019, виготовленого ПП «А-2» на індивідуальний житловий будинок за цією ж адресою, з посиланням на те, що довжину та ширину стін замовниками будівництва було збільшено.

Суд не погоджується із доводами позивача про збільшення площі забудови відповідачами. Так, із технічного паспорта від 08.09.2006 вбачається, що загальна площа нежитлового приміщення становить 69,4 кв.м (т. 1, а.с. 97), в той час, як із технічного паспорта від 22.02.2019 вбачається, що загальна площа першого поверху спірного житлового будинку становить 63,7 кв.м (т. 1 а.с. 115). Тобто, доводи позивача в цій частині спростовуються наявними матеріалами справи, а саме порівняння технічних характеристик спірних приміщень не свідчать про те, що відбулось будівництво нового об`єкта, а не його реконструкція.

Відповідно до висновку судового експерта №45/21 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 22.10.2021 за заявою ОСОБА_13 для подання до Малиновського районного суду м. Одеси в результаті проведеного дослідження, враховуючи часткове збереження фундаменту та стан нежитлового приміщення, загальною площею 69,4 кв.м встановлено, що фактично виконані будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до п. 3.21 ДБН А.2.2-3:2014 відносяться до реконструкції. Крім того, на підставі проведеного обстеження можна зробити висновок про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 112,2 кв.м з технічної точки зору, придатний до подальшої експлуатації (т. 2, а.с. 128-139).

Доказів, які б спростовували висновок експерта, О/МР суду не надано. Так же, як і доказів того, що ОСОБА_13 та ОСОБА_3 були фактично знищені (знесені) та створено новий самочинно збудований об`єкт житловий будинок, загальною площею 112.2 кв.м, у зв`язку із чим право власності відповідачів безпосередньо припиняється в порядку статті 349 ЦК України.

Вказані обставини дають суду підстави вважати, що здійснені відповідачами роботи мають ознаки реконструкції, а не нового будівництва, та не потребують видачі містобудівних умов та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в порядку, передбаченому ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 26, 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №466 відомості щодо земельної ділянки не зазначаються у разі реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, а також реконструкції або капітального ремонту автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення.

Відповідно до п. 3.21 Розділу З ДБН А.2.2-3: 2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).

В свою чергу, новим будівництвом є будівництво будинків, будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва.

Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконувати роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

Із матеріалів справи вбачається, що УДАБК ОМР 12 лютого 2019 року зареєстровано у встановленому порядку Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: Одеська область, м. Одеса (т. 2, а. с. 83).

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Положеннями ч. 5 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 та 6 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного?контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Згідно ч. 9 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив, що управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради під час реєстрації оспорюваної Декларації перевірено дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, та відповідність положенням містобудівної документації, не повернуто Декларацію на доопрацювання, що свідчить про відсутність правових підстав для скасування реєстрації такої Декларації.

Надаючи правову оцінку доводам Одеської міської ради щодо самочинного будівництва відповідачами житлового будинку на місці зруйнованих підсобних приміщень на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які не були відведені для таких цілей у встановленому законом порядку, суд виходив з наступного.

23 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлових підсобних приміщень загальною площею 69,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. прийнято рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності (по 1/2 частині) на нежитлові підсобні приміщення загальною площею 69,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ..

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набуто право спільної часткової власності на вищевказаний об`єкт нерухомості.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За набутим згідно закону права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 перейшло право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться їх власне майно, яке не може бути знесено, оскільки не має ознак самочинного будівництва, передбаченого статтею 376 ЦК України.

Стосовно скасування рішень державного реєстратора Іскрова О.В. від 26.02.2019 року (індексний номер рішення: 45704597) та рішення державного реєстратора Бахової В.І. від 21.06.2019 (індексний номер рішення: 47455558) про внесення змін до запису №13404446 розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відкритого на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та записів про право власності по 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за цією ж адресою за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суд зауважує на наступному.

Відповідно до п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Відповідно до п. 43 Порядку для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції такого об`єкта подаються:

1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт зареєстровано в Державному реєстрі прав);

2) документ, що відповідно до вимог чинного законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалася в результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор з використанням наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у режимі реального часу отримує відомості Єдиного реєстру документів про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та перевіряє відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в зазначеному Реєстрі.

Так, державними реєстраторами КП «Юридичний департамент реєстрації» Іскровим О.В. та юридичного департаменту Одеської міської ради Баховою В.І. під час прийняття оскаржуваних ОМР рішень були отримані відомості з Єдиного реєстру документів, а саме про Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), яка стала підставою для внесення змін до запису про право власності на об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме внесення змін до виду об`єкта та площі такого об`єкта. Дана декларація є чинною.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до абз. 2 п.58 Порядку № 1127 за бажанням заявника у разі зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна для державної реєстрації права власності на такий об`єкт може бути подано технічний паспорт, що містить актуальні відомості про технічні характеристики об`єкта, незалежно від наявності таких відомостей в документах, що подаються для відповідної реєстрації.

Таким чином, державними реєстраторами при розгляді та прийняті оскаржуваних рішень було дотримано встановлені Законом норми, а тому підстави для скасування зазначених рішень державних реєстраторів та записів про право власності - відсутні.

Відмовляючи у позові в частині звільнення земельної ділянки шляхом знесення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив, що задоволення такої вимоги порушує гарантоване ОСОБА_1 та ОСОБА_8 право на мирне володіння майном, регламентоване положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на вільне володіння майном та обумовлюється виняткові випадки втручання в таке право. Змістом цієї статті визначено перелік засад для оцінки відповідності втручання в право власності. До них належить оцінка того: чи передбачено таке втручання національним законом; чи має воно певний суспільний інтерес; чи забезпечується справедлива рівновага між інтересами суспільства та власника майна. Тільки одночасна наявність усіх цих критеріїв підтверджує правомірність втручання в право власності.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, суд вважає, що спірна ситуація не відповідає згаданим трьом критеріям ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зобов`язання відповідачів до знесення житлового будинку, право власності на який зареєстровано в установленому законом порядку із дотриманням порядку його набуття буде порушувати принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та власників майна.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем, ОМР, доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, що будівництво відповідачами житлового будинку на місці зруйнованих підсобних приміщень на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які не були відведені для таких цілей у встановленому законом порядку, є самочинним, а реєстрація Декларації є незаконною, оскільки спірна Декларація не відповідає вимогам чинного законодавства, так як реконструкція підсобних приміщень, що належали на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 фактично не відбулась, останніми зруйновано належні їм на праві власності приміщення та збудовано окремий об`єкт нерухомості, загальною площею 112,2 кв.м, на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети у встановленому законом порядку. Рішення державного реєстратора Бахової В.І. від 26.02.2019 (індексний номер рішення: 45704597) та державного реєстратора Іскрова О.В. від 21.06.2019 (індексний номер рішення: 47455558) про реєстрацію змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритих на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01 (житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ), оскільки визнання та підтвердження державою факту набуття відповідачами права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є неприпустимим, оскільки прямо суперечить положенням законодавства, та порушує право власності територіальної громади м. Одеси на землю комунальної власності, яка під будівництво такого об`єкта не відводилась, та створює умови для її незаконного використання.

Й, навпаки, відповідачами ОСОБА_14 , та ОСОБА_3 а також їх представниками, адвокатами Домущі В.С. та ОСОБА_15 не спростовані підстави заявленого позову.

Колегія суддів вважає, судом першої інстанції в порушення положень статті 265 ЦПК України не надано мотивованої оцінки, кожному аргументу наведеному позивачем щодо наявності підстав для задоволення позову.

Так, апеляційним судом встановлено, що УДАБК ОМР проводилась позапланова перевірка порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами такої складено акт та видано ОСОБА_1 припис від 04.10.2018 за №621/18 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. Відповідно до акту №001232, складеного за результатами такої перевірки, ОСОБА_1 не надано проектну документацію на реконструкцію нежитлового приміщення, погоджену у встановленому порядку, та документи, які надають право на виконання будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення. Документи, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою надані не були. При цьому, зазначено, що ОСОБА_1 виконує реконструкцію нежитлових приміщень шляхом кладки зовнішніх стін у рівні першого поверху на місці раніше зруйнованих.

Крім цього, вищевказане інформація викладена в приписі від 04.10.2018 за №621/18 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. За результатами проведеної позапланової перевірки ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності. У постанові по справі про адміністративне правопорушення від 18.10.2018 за №734/18 встановлено, що ОСОБА_1 виконував реконструкцію нежитлових приміщень шляхом кладки зовнішніх стін у рівні першого поверху на місці раніше зруйнованих. При цьому, ОСОБА_1 під час проведення перевірки не надав проектну документацію на реконструкцію нежитлового приміщення, погодженого у встановленому законом порядку, та документи, які дають право на виконання будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення за вказаною адресою. Документи, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою також надані не були. На підставі вищезазначеного ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 96 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 4 250, 00 грн.

Крім цього, КП «ОМБТІ та РОН» ОМР листом від 16.06.2020 за №1572-02/51 надано матеріали технічної інвентаризації нежилих підсобних приміщень, що знаходились за адресою: АДРЕСА_1 . У вищевказаних матеріалах наявний технічний паспорт від 08.09.2006, виготовлений КП «ОМБТІ та РОН», на нежитлові підсобні приміщення, площею 69,4 кв.м по АДРЕСА_1 . В свою чергу, в технічній характеристиці підсобних приміщень зазначено наступне: матеріал зовнішніх стін черепашник, перекриття дерев`яні балки, матеріал підлоги дерев`яні. Однак, з технічного паспорту, виготовленого 22.02.2019 ПП «А-2», вже на індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в технічній характеристиці будівель та споруд зазначено: фундамент бут, залізобетон, стіни газобетон, покрівля метал профнастил.

Таким чином, нежитлові підсобні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 69,4 кв.м (об`єкт договору купівлі-продажу від 23.02.2016) ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були фактично знищені, знесені та створено новий самочинно збудований об`єкт житловий будинок, загальною площею 112,2 кв.м.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 29 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню Інспекцією.

Таким чином, спірна Декларація не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки фактично була проведена не реконструкція нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а зведення нового об`єкта нерухомості із змінами геометричних розмірів фундаментів у плані та за рахунок земельної ділянки територіальної громади м. Одеси, яка не виділялась для цієї мети.

Зазначені обставини справи з достовірністю підтверджуються матеріалами справи та мають суттєве значення для правильного вирішення даного спору.

Розглядаючи подібну справу, Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №495/10972/17 (провадження №61-6894св20) зробив наступний правової висновок: «Згідно частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі №308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі №202/3520/16-ц.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, що є необхідним для підтвердження права власності, і самостійного значення для виникнення права власності немає, оскільки визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

У пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (провадження №14-445цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)).

Ураховуючи наведене, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що у спірних правовідносинах держава через свої уповноважені органи офіційно визнала та підтвердила факт виникнення у ОСОБИ_1 права власності на будівлю відпочинку рибака та зберігання плавзасобів як нерухоме майно.

Правовий висновок, наведений у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі №465/1461/16-а, на який послався суд апеляційної інстанції при вирішенні зазначеного спору, зокрема, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, а тому виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення, стосується позовних вимог про визнання неправомірною та скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації за відсутності додаткових позовних вимог, таких як скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва. У справі, що переглядається у касаційному порядку, прокурор заявив вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому посилання апеляційного суду на зазначений вище правовий висновок, є помилковим та призвело до неправильного вирішення справи судами».

При розгляді аналогічної справи Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі №520/9539/13 (провадження №61-16069св19) дійшов наступного правового висновку: «У пунктах 6.23-6.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (провадження №12-115гс19) зазначено, що:

«за положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог органів державної влади та місцевого самоврядування суди визнали факт набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна після закінчення його будівництва та, посилаючись на встановлений факт, вказали про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів.

Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суди разом з тим не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, оскільки власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, набуття відповідачами право власності на збудований об`єкт нерухомості є неправомірним.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, надані сторонами у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що територіальною громадою м. Одеси як власника земель комунальної власності в особі ОМР доведено належними чином, що, у зв`язку із самочинним будівництвом відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлового будинку, загальною площею 112,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної часткової власності оформлено на такий будинок незаконно. Будинок був збудований на земельній ділянці, що не була в установленому законом порядку відведена у власність (користування) відповідачам, а тому вони відповідно до положень статті 376 ЦК України та статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не могли набути право власності на нього. Державна реєстрація права власності на такий об`єкт нерухомості не змінюють режиму такого об`єкта як самочинного та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва.

Відповідачі були зобов`язані передбачити наслідки надання недостовірних даних при реєстрації Декларації та права власності, тому вказаний висновок апеляційного суду не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку втручання держави у мирне володіння майном відповідачами є пропорційним.

Отже, права ОМР були істотно порушені відповідачами й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України підлягають захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів щодо здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці прибудови до будинку неправомірно, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Проте, колегія суддів не погоджується з вимогою Одеської міської ради про звільнення самочинно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, оскільки позивачем не надано доказів технічної можливості знесення самочинного об`єкта нерухомості.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі №592/4105/16 (провадження №61-3740св21) зробив наступний правовий висновок: «Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не тільки факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у цій справі та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 09 січня 2020 року зазначив, що суди не з`ясували, чи буде належним способом захисту порушеного права позивача знесення належного відповідачу нерухомого майна, чи є технічна можливість виконати перебудову нерухомого майна відповідно до будівельних норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами.

Під час нового розгляду суди попередніх інстанцій не виконали вказівок Верховного Суду, а саме не з`ясували, яке саме право позивача порушене з огляду на підстави заявленого позову, на підставі відповідного висновку експерта не встановили технічної можливості/неможливості проведення перебудови відповідно до будівельних норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, та наявності згоди відповідача на проведення такої перебудови, при цьому задовольняючи позов застосували крайню міру знесення самочинного будівництва.

Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що лише відповідач має надати докази на підтвердження того, що усунення порушення прав позивача можливе без застосування крайнього заходу знесення спірних будівель, оскільки обов`язок доведення обґрунтованості захисту прав позивача у такий спосіб, як знесення самочинної будівлі, покладено саме на нього».

Отже, позовні вимоги у зазначеній вище частині є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги ОМР в частині скасування реєстрації декларації, скасування рішень та записів про право власності є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 328, 376 ЦК України, частини 3 статті 10, частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволенні позову частково в частині скасування реєстрації декларації, скасування рішень та записів про право власності. В частині вимог про звільнення самочинно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва відмовити.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач, ОМР понесла та документально підтвердила сплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 12 612,00 грн (т. 1, а.с. 1-7) та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 18 918,00 грн (т. 2, а.с. 210), а всього, 31 530,00 грн, тому у зв`язку з задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги частково з відповідачів на користь позивача слід присудити витрати по сплаті судового збору в сумі 29 428, 00 грн (31 530,00 грн 2 102, 00 грн) в рівних частках.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації, скасування рішень та записів про право власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва заступника задовольнити частково.

Скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових підсобних приміщень під житловий будинок без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 ; 1110.3. Будинки садибного типу» від 21 лютого 2019 року, серія та номер: ОД 76, зареєстровану управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Скасувати рішення державного реєстратора від 26 лютого 2019 року (індексний номер рішення: 45704597) про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №13404457 розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення державного реєстратора від 21.06.2019 року (індексний номер рішення: 47455558) про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №13404446 розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №13404446 про право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 112.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №13404457 про право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 112,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

В частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення житлового будинку, загальною площею 112.2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь Одеської міської ради на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради, ідентифікаційний код юридичної особи: 26302537, р/р UA 0034995 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 29 428, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 19 лютого 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда