Справа № 587/1311/23
12 січня 2024 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Гончаренко Л.М., за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на автотранспортний засіб, що був придбаний під час перебування у шлюбі, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя
29.05.2023 року позивач ОСОБА_2 в особі представника позивача ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати особистою приватною власністю її, ОСОБА_2 , автотранспортний засіб марки Daewoo модель Lanos, ДНЗ НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 , дата реєстрації автотранспортного засобу 04.08.2018 року та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що з 22.08.2008 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб було розірвано рішенням суду від 16.01.2023 року. 20.05.2023 року позивач зареєструвала новий шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». У період шлюбу подружжя придбало автотранспортний засіб марки Daewoo модель Lanos, ДНЗ НОМЕР_1 , дата реєстрації автотранспортного засобу 04.08.2018 року. За домовленістю між подружжям автомобіль був зареєстрований на відповідача, оскільки саме він мав посвідчення водія. Даний транспортний засіб було придбано за рахунок коштів, що надала позивачу її мати в дар, а факт існування в неї такої суми коштів підтверджується довідкою, згідно якої ОСОБА_7 передала земельну ділянку в емфітевзис ТОВ АФ «Вперед» та згідно договору отримала дохід на загальну суму 100 625 грн. Спірний автомобіль був придбаний за 98 000 грн, а доходи відповідача на дозволяли накопичити відповідну суму для придбання автомобіля.
В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник первинну позовну заяву підтримали, просили задоволити, щодо задоволення зустрічного позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні. Представник зазначав, що позивач за зустрічним позовом не просив у своєму позові визнати майно об`єктом спільної сумісної власності сторін, а тому без такої вимоги майно не підлягає поділу, не визначив вартість автомобіля на момент розгляду справи, як того вимагають норми чинного законодавства. Ними, як стороною відповідача за зустрічним позовом не визнається вартість майна, яке підлягає поділу, так як позивачем вказана вартість на час купівлі автомобіля.
В судове засідання відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 не з`явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, проти вимог первісного позову заперечував, зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі.
Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що з 22 серпня 2008 року по 16 січня 2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сумського районного суду Сумської області було розірвано, про що свідчать матеріали справи.( а.с.9)
20 травня 2023 року ОСОБА_4 зареєструвала новий шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_2 ( а.с.10)
За період шлюбу подружжя придбало майно, а саме: автотранспортний засіб марки Daewoo модель Lanos, ДНЗ НОМЕР_1 , дата реєстрації автотранспортного засобу 04.08.2018 року.
Право власності на автотранспортний засіб марки Daewoo модель Lanos, ДНЗ НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 ; SUPTF69YD5W242876 був зареєстрований за ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу( а.с.12)
За клопотанням позивачки за первісним позовом було витребувані відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів на утримання податків за період з 2008-2018 роки щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( а.с.27-36)
Під час судового розгляду судом буди допитані свідки.
Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що відповідач ОСОБА_3 це її син, а позивачка ОСОБА_2 це її колишня невістка. Гроші на придбання автомобіля ОСОБА_9 в сумі 100000 грн давала сваха, після того як продала свій земельний пай. Сваха хотіла, щоб у доньки був автомобіль. Вони всі проживали однією сім`єю. Купили автомобіль Ланос, так як у ОСОБА_9 , свахи не було прав, то авто оформили на сина ОСОБА_10 . На час купівлі автомобіля, вони перебували у шлюбі, син працював.
Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Ч.1 ст. 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, за змістом наведених норм права діє презумпція спільності майна, набутого у шлюбі. І саме той з подружжя, хто заперечує належність майна до спільної власності подружжя, має спростувати цю презумпцію спільності майна, набутого у шлюбі.
При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. (Постанова ВС у справі 595/324/17)
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
За змістом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року визначено те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, З ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , як на підставу своєї вимоги про визнання особистою приватною власністю вище вказаного автомобіля, посилалася на ст. 57 СК України, якою визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Зазначала, що кошти, за які був придбаний даний автомобіль, були отримані нею в дар від її матері ОСОБА_7 , яка продала свій земельний пай.
Так, з поданих позивачем за первісним позовом доказів не вбачається, що за отримані нею особисто в дар кошти, був придбаний спірний автомобіль, так само як і показання свідків, яких було заслухано в судовому засіданні, не можуть бути належним доказом на підтвердження зазначеного факту. Як зазначала в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 - мати позивачки, кошти вона надала для придбання автомобіля для сім`ї, оформили автомобіль на відповідача, так як думали, що все буде гарно в родинні.
Отже, ті обставини, що автомобіль було придбано за особисті кошти позивачки за первісним позовом не доведено належними та допустимим доказами, а відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тоді як ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексуУкраїни).Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (Постанова ВС ОПКЦС від 03.10.2018 у справі 127/7029/15-ц)
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Так позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дійсної вартості транспортного засобу на час вирішення спору.
При цьому суд зауважує, що жодна сторона не заявляла клопотання про призначення експертизи, з метою визначення вартості спірного автомобіля.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Таким чином, за наведених обставин, враховуючи, що відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 оспорює зазначену позивачем вартість, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява не може бути задоволена, оскільки не доведена вартість спірного майна, яка підлягає стягненню з відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 76, 77, 81, 137, 141, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд
У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 16 січня 2024 року.

Суддя Л.М.Гончаренко