У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., за участю секретаря - Дубаніної О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 із заявою в порядку окремого провадження, в якій просив суд:

- встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , свого неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Київ, без участі матері ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

В обґрунтування заяви зазначено, що 02.10.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї (актовий запис №2980) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 28.01.2014.

Після повномасштабного вторгнення російської федерації в березні 2022 року ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 виїхали за межі території України до республіки Німеччина. Однак, 05.06.2022 ОСОБА_3 повернувся на територію України, а ОСОБА_2 залишилась проживати у республіці Німеччина та не має наміру повертатись в Україну, оскільки отримала документи на проживання у Німеччині.

З часу повернення на територію України ОСОБА_3 постійно проживає з батьком - ОСОБА_1 , який здійснює його виховання, піклування, догляд та утримання.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.07.2023 у справі №760/8498/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 02.10.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї (актовий запис №2980), розірвано.

Факт постійного проживання батька з дитиною підтверджується актом обстеження житлових умов від 18.12.2023, виданого головним спеціалістом відділу з питань захисту прав дітей служби у справах сім`ї та дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.

Встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина зумовлене необхідністю отримання соціальної допомоги на дитину. Крім того, встановлення даного факту має суттєве юридичне значення, зокрема, але не виключно, для можливості переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом із дитиною; для зняття з реєстрації місця проживання та реєстрації дитини за новим фактичним місцем проживання; для можливості забезпечити дітям відпочинок закордоном та інше.

З огляду на вищевикладене, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.01.2023 відкрито окреме провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

В судовому засіданні заявник та його представник просили задовольнити заяву у повному обсязі. Окрім цього, було з`ясовано, що ОСОБА_1 є особою відповідного віку, яка підлягає призову на військову службу під час мобілізації, однак не проходив військово-лікарську комісію, на військовому обліку не перебуває.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, просила заяву розглянути без її участі та задовольнити у повному обсязі. Також від заінтересованої особи надійшли пояснення, в яких остання зазначає, що починаючи з березня 2022 року перебуває у республіці Німеччина, отримала документи для легального перебування та не має наміру повертатись в Україну на постійне проживання.

Син, ОСОБА_3 , проживає із батьком - ОСОБА_1 , який здійснює за ним догляд та піклування, матеріально забезпечує дитину.

Вважає, що задоволення заяви ОСОБА_1 відповідатиме інтересам дитини, відтак просила задовольнити заяву у повному обсязі та судове засідання проводити без її участі.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_3 , актовий запис №310.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.07.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 02.10.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї (актовий запис №2980) розірвано.

Відповідно до акту служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про обстеження умов проживання від 18.12.2023 ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 та бабою ОСОБА_4 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, статті 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині 1 статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) роз`яснено, що для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. […] Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови). Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Окрім того, як зазначає Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з ст.318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

За змістом абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

З врахуванням викладеного слід дійти висновку, що в даному випадку має місце спір про право заявника на відстрочку від призову під час мобілізації, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Окрім того, у відповідності до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав та отримання заявником статусу «одинока матір».

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйнятті участі одним із батьків у вихованні дитини, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Обов`язки батьків висвітлені у ст. 150 СК України згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Таким чином, вимоги заявника та його представника про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження у розумінні положень ст.ст.293, 315 ЦПК України.

У силу вимог ч.6 ст.294 ЦПК України визначено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Отже, оскільки вимога, з якою заявник звернувся до суду має спір про право, суд відмовляє заявнику у відкритті провадження у цивільний справі та роз`яснює, що він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Керуючись статями 258-261, 293, 294, 315, 353, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що він має право подати позов на загальних підставах.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів після її винесення.

У разі, якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Г.О. Козленко