Справа №751/7911/23
Провадження №2/751/193/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 р. місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

суддяЛібстер А.С.
секретар судового засіданняКурган В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу № 751/7911/23
за позовомОСОБА_1
доОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
учасники справи та представники:
позивачкаОСОБА_1
представник позивача адвокат представник відповідача адвокат Федоренко Є. В. ОСОБА_3 . ВСТ

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що їй відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 4563 від 30.12.2020, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстроване проживання колишнього чоловіка - відповідача ОСОБА_2 , який у вказаній квартирі не проживає з моменту її придбання, на даний час його місце проживання позивачу невідомо. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а саме позивач позбавлена можливості продати об`єкт нерухомості. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка та її представник адвокат Федоренко Є. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача адвокат Шипов І. І. позовні вимоги не визнав, у судовому засіданні та у відзиві на позов вказав, що між позивачем та відповідачем 01.06.2017 було укладено шлюб, однак сімейне життя не склалося і 05.08.2023 шлюб було розірвано, договір купівлі-продажу квартири № 4563 від 30.12.2020 був укладений у шлюбі. Враховуючи, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , набута позивачем та відповідачем за час шлюбу, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Питання поділу квартири не вирішено, тому позивачка не має права одноособово розпоряджатись вказаним майном. Отже відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом, власником якого являється на праві спільної сумісної власності.

Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

В суді встановлено:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2017 по 05.08.2023 (а.с. 24,25).

Договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 , між ОСОБА_4 - продавець, та ОСОБА_1 покупцем, посвідчений 30.12.2020 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О. С. (а.с. 12-15).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна право власності на квартиру в АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_1 30.12.2020, в той же день вчинений запис про іпотеку, іпотекодержатель Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», строк виконання основного зобов`язання 29.12.2040, наявний запис про обтяження: заборона на нерухоме майно, обтяжувач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (а.с. 7-10).

Позивачка надала суду повідомлення Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про те, що станом на 18.01.2024 прострочена заборгованість по платежах за кредитним договором становить 19503,39 грн. (а.с.59).

Згідно з актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 21.07.2023, підписаним головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Європейський двір» та сусідом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживає (а.с. 5).

Суд вважає за необхідне зазначити, що сторонами в суді не заперечувалось, що ОСОБА_1 у вказаній квартирі також не проживає, оскільки квартира у новобудові для проживання не обладнана.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За сталою судовою практикою набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (див. постанови Верховного Суду у справі № 343/1294/18, №344/5528/22, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

Таким чином, оскільки позивачка доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності її та її колишнього чоловіка - відповідача у справі не надавала, та позов заявлений як такий, що виник тільки з приводу реєстрації відповідача за адресою, за якою він фактично не проживає, у суду є достатні підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 є співвласником квартири в АДРЕСА_2 , тобто має такий же обсяг прав і обов`язків щодо цього об`єкту нерухомого майна, як і позивачка.

За таких обставин ОСОБА_2 не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки, відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321, ч.1,2 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на те, що позивачка наполягає на тому, що вона одноособово несе тягар обтяження спірної квартири кредитним договором, а квартира перебуває в іпотеці, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Той з подружжя, на кого оформлений кредитний договір, не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок іншого з подружжя половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Та обставина, що відповідач не сплачує внески за кредитним договором або сплачує їх у недостатньому обсязі, не є підставою для позбавлення його права користування належним йому житловим приміщенням у судовому порядку за позовом іншого співвласника.

Представником відповідача адвокатом Шиповим І. І. завлено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн. витрат на правничу допомогу з посиланням на те, що звернення відповідача за правничою допомогою було вимушеним через свідоме введення позивачкою суду в оману з метою порушити права відповідача на спільне майно.

На підтвердження понесених витрат стороною відповідача наданий ордер від 18.12.2023 та договір про надання юридичних послуг від 18.12.2023 з фіксованою вартістю 10000 грн. за дання правової допомоги у справі № 751/7911/23.

Сторона позивача проти стягнення витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі заперечувала, посилаючись на те, що їх сума безпідставно завищена.

Відповідно до ч.2,3,4 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Стаття 59 Конституції України закріпила право кожної людини на професійну правничу допомогу, для надання якої діє адвокатура.

Представник відповідача своєчасно надав заяву про стягнення судових витрат, однак детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги не надав. Ця обставина не позбавляє відповідача права на компенсацію витрат на правничу допомогу, однак при визначенні розміру цих витрат суд виходить з того, що дана справа не становить значної складності, розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, для розгляду справи по суті суд провів одне судове засідання (попередні були відкладені через неявку сторони відповідача), обсяг відзиву на позов складає п`ять сторінок, адвокат Шипов І. І. відвідував суд 29.12.2023 для ознайомлення з матеріалами справи, та вважає, що з урахуванням принципу розумності та справедливості необхідне зменшити розмір компенсації витрат на правничу допомогу до 4000 грн.

Керуючись статтями 316, 317, 368, 405 ЦК України, статтями 13, 76-81, 137, 141, 263- 265, 268, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) про визнання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд м. Чернігова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 25.01.2024.

Суддя А. С. Лібстер