Дата документу 23.01.2024 Справа № 334/9623/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/9623/23
Провадження №22-ц/807/165/24
Головуючий в 1-й інстанції Фетісов М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
cекретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Хмарської Яни Віталіївни на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року, постановлену у м. Запоріжжя у справі за заявою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Максимкін Анатолій Анатолійович про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року представник позивача адвокат Максімкін А.В. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив стягнути з відповідачки на користь позивача ОСОБА_2 борг в загальній сумі 501 315,06 гривень, з яких основний борг 500 000 гривень, три відсотки річних 1 315,06 гривень. 30 жовтня 2023 представником позивача подана заява про забезпечення позову, в якій він просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на: 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачці; грошові кошти відповідачки в межах суми 501 315,06 гривень, які знаходяться в банківських установах на всіх її рахунках; забороною виїзду відповідачки за державний кордон України. Заява обґрунтована тим, що відповідно до договору позики грошових коштів від 17.08.2023, посвідчений приватним нотаріусом Осінцевою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 328, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 500 000 гривень. За умовами пункту 1.3 Договору ОСОБА_1 зобов`язана: повернути вказані грошові кошти ОСОБА_2 до 17.09.2023. Станом на 21.10.2023 ОСОБА_1 не повернула вказану суму позики ОСОБА_2 та не здійснює жодних дій щодо її повернення. Оскільки ціна позову складає 501 315,06 гривень, позивач вважає, що ОСОБА_1 , може передати у власність іншій особі нерухоме майно та кошти, якими володіє, а також може залишити територію України, що ускладнить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року задоволено частково заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Максимкін Анатолій Анатолійович про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Накладено арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , які знаходяться на її рахунках в банківських установах, в сумі 501 315 (п`ятсот одна тисяча триста п`ятнадцять) гривень 06 копійок.

В задоволенні заяви в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Хмарської Яни Віталіївни, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Крім того, в оскаржуваній ухвалі не вказано будь-яких обмежень щодо того, на які грошові кошти не може бути накладено арешт.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Максімкіна А.А. зазначає, що ухвала про забезпечення позову прийнята судом у відповідності до вимог законодавства України та фактичних обставин справи. На підставі викладеного просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи вимоги заяви частково, суд першої інстанції виходив з того, що обраний представником позивача спосіб забезпечення позову щодо накладення арешту на кошти, співвідноситься з предметом позову, а отже існує конкретний зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а тому вжитий судом захід забезпечення позову буде спроможній забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позову. Таким чином, суд першої інстанції погодився з обґрунтованим припущенням представника позивача про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення, запобігти яким можливо шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідачки ОСОБА_1 в межах ціни позову, а саме 501 315,06 гривень.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктами 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Встановлено, що між сторонами у справі виник спір щодо стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 500 000,00 грн та трьох відсотків річних в розмірі 1 315,06 грн.

Позов заявлено ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка, за твердженням позивача, не вчиняє жодних дій щодо повернення позики у встановлений договором строк. Оскільки ціна позову складає 501 315,06 грн, позивач вважає, що ОСОБА_1 може, зокрема, передати у власність іншій особі кошти, якими володіє, що у свою чергу ускладнить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи предмет та ціну позову у цій справі, колегія суддів погоджується із тим, що ОСОБА_1 може у будь-який час реалізувати своє право щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на її рахунках, а тому існує реальна загроза невиконання в майбутньому можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки грошові кошти можуть бути відчужені іншим особам.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову зумовлена обґрунтованим припущенням, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, оскільки власник майна може у будь який час розпорядитися ним на власний розсуд. У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо доцільності вжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, належні відповідачу, в межах суми заявлених позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на утримання відповідачем малолітньої дитини не свідчать про неможливість застосування до останньої заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові рахунки та зводяться до незгоди з ухваленим судовим рішенням, оскільки не впливають на правильність висновків суду щодо наявності підстав для забезпечення позову.

Посилання апелянта на положення ч. 4 ст. 150 ЦПК України в контексті неможливості забезпечення позову шляхом накладення арешту на певні грошові кошти є передчасним, оскільки такі питання пов`язані із безпосереднім виконанням ухвали про забезпечення позову.

Доводів, які б вказували на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали суду апеляційна скарга не містить.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Хмарської Яни Віталіївни залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 січня 2024 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков