КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/2538/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4493/2024
У Х В А Л А

14 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Папазової Галини Анатоліївни в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у складі судді Виниченко Л.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна про визнання договору довічного утримання недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_2 , звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання укладеного 03 листопада 2011 року між відповідачем та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрованого у реєстрі за №940.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , є спадкоємцем за заповітом від 17 липня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за №4-1000, спадкового майна ОСОБА_4 , яким є 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем у вказаній квартирі, де також зареєстрована.

Лише після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо про наявність договору довічного утримання від 03 листопада 2011 року, який має бути визнаний недійсним, оскільки на момент укладення спірного правочину ОСОБА_4 перебував у стані коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно медичних документів ОСОБА_4 був визнаний безстроково непрацездатним інвалідом 2-ї групи з дитинства, підлягав надомному обслуговуванню відділенням соціальної допомоги, йому було встановлено діагноз «олігофренія».

Крім того, відповідач не виконував договірних зобов`язань за укладеним договором, так як не сплачував комунальних платежів, не здійснював ніяких фінансових витрат на поховання ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Папазова Г.А. в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Окрім цього, адвокатом Папазовою Г.А. в інтересах ОСОБА_1 подано клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження рішення суду, як пропущеного з поважних причин, остільки ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі та тільки 31.08.2023 через свого представника ознайомилася з текстом оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, ухвалою Київського апеляційного суду від 01.11.2023 клопотання задоволено, строк апеляційного оскарження поновлено.

Під час провадження справи в апеляційному порядку апеляційним судом поставлено питання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката Папазової Г.А. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23.11.2016 року, як помилково відкрите, остільки скаржниця за довго до по подачі апеляційної скарги була обізнана про оскаржуване рішення, строк оскарження пропустила без поважних причин.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Папазова Г.А. в судовому засіданні заперечувала проти закриття апеляційного провадження, представник позивачки поклався на розсуд суду.

Відповідач та третя особа повторно в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, з огляду на що колегія суддів вважає за можливе вирішувати питання закриття апеляційного оскарження за їх відсутності.

Заслухавши думку учасників справи, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до наступного.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (діл - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків,

Відповідно до справи, у жовтні 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника, адвоката Папазову Г.А., звернулася у суд з апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016, мотивуючи тим, що оскаржуваним рішенням порушуються її права як власниці 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яку вона придбала 02.07.2013, уклавши з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, а з оскаржуваним рішенням адвокат ознайомилася лише 31.08.2023.

У мотивах апеляційної скарги зазначено, що належне ОСОБА_1 нерухоме майно вибуло із її законного володіння на підставі рішень, ухвалених по інших справах: № 755/4987/17 та № 755/14534/21.

Разом з тим, під час апеляційного провадження справи установлено, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва з квітня 2017року перебувала справа, порушена ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного ОСОБА_1 лише нині рішення суду від 23.11.2016.

Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень, що мають загальнодоступний характер, убачається, що з квітня 2017 року у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала справа № 755/4987/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за наслідками розгляду якої ухвалені по справі судові рішення неодноразово були скасовані, в тому числі й Верховним Судом згідно постанови від 04 вересня 2019 року.

Установлено, що останнім рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.05.2020 у справі № 755/4987/17 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, проте постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2020 рішення районного суду скасовано, по справі ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено й витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 59/100 частин кв. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до змісту рішення по справі № 755/4987/17, оскаржуване ОСОБА_1 рішення Дніпровського районного суду від 23.11.2016року, на яке скаржницею подано апеляційну скаргу лише у жовтні 2023року, було долучено до позовної заяви ОСОБА_2 у квітні 2017 року та міститься на аркушах 12-16, чим спростовуються твердження скаржниці про ознайомлення з текстом указаного судового рішення лише 31.08.2023.

З судового рішення видно, що провадження у справі відкрито 21.04.2017 й рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2018, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 04.04.2018, у задоволенні позову відмовлено. Проте постановою Верховного Суду ухвалені по справі судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції й за наслідками повторного розгляду справи за участі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , позов ОСОБА_2 задоволено, витребувано майно з чужого незаконного володіння скаржниці.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не лише знала про наявність рішення від 23.11.2016, яке покладено у основу заявленого ОСОБА_2 позову, але й діючи під час провадження справи № 755/4987/17 через свого представника ОСОБА_6, заперечувала проти заявлених вимог, як свідчить зміст рішення, посилаючись на їх безпідставність.

Окрім цього, відповідно до інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022року у справі № 755/14534/21 залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.01.2024, установлено, що з вересня 2021року у провадженні районного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського нотаріального округу Змисловська Т.В. про визнання права власності на частку майна, за наслідками вирішення якої за ОСОБА_2 визнано право власності на 59/100 частки квартири АДРЕСА_1 .

Отже, фактично указаними обставинами нівелюється твердження ОСОБА_1 про порушення оспорюваним рішенням її прав та законних інтересів.

У постанові від 04 вересня 2020року Верховний Суд у справі № 311/2145/19-ц зазначив: « Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Отже, з урахуванням правового висновку, викладеного Верховним Судом у справі № 311/2145/19-ц та обставин, установлених у досліджених апеляційним судом рішеннях у справах № 755/4987/17 та № 755/14534/21, предметом спору у яких було спірне нерухоме майно, успадковане ОСОБА_2 , визнано доведеним, що з текстом ухваленого Дніпровським районним судом м. Києва рішення суду від 26.11.2016 ОСОБА_1 ознайомилася задовго до 31.08.2023, в тому числі й діючи через свого представника ОСОБА_6 .

Зазначене дає підстави для висновку про помилковість висновків апеляційного суду про поважність причин пропуску ОСОБА_1 строку апеляційного оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 у справі № 755/2538/15-ц, у зв`язку з чим апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Папазової Г.А. ОСОБА_1 як помилково відкрите, підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 383 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Папазової Галини Анатоліївни в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна про визнання договору довічного утримання недійсним.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: