Справа № 297/1785/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 липня 2021 року (суддя Михайлишин В.М.) у справі № 297/1785/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 26.06.2004 між сторонами зареєстровано шлюб.

У шлюбі у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилався на те, що у червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася із позовом про розірвання шлюбу, а тому постало питання про поділ майна подружжя.

Зазначав, що на підставі договору дарування від 26.05.2008 відповідачка отримала у дар земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :01:034:0063, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що під час шлюбу на цій земельній ділянці позивач разом з відповідачкою за спільні кошти побудували житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, право власності на який зареєстровано 08.11.2011 одноособово за ОСОБА_2 .

Посилаючись на дані обставини, позивач ОСОБА_1 просив:

1) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку;

3) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки за кадастровим номером :01:034:0063 площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

4) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини вказаної земельної ділянки.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.05.2022, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2022 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пуканича Едуарда Володимировича - задоволено частково. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 24.05.2022 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що апеляційний суд розглянув справу без участі позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 за відсутності доказів їх належного повідомлення про судове засідання. Оскільки наявні обов`язкові підстави для скасування постанови апеляційного суду, решта доводів касаційної скарги Верховним Судом по суті не оцінювалася та не переглядалася.

В апеляційній скарзі на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 липня 2021 року ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2004, на підставі договору дарування від 26.05.2008 відповідачка отримала в дар об`єкт незавершеного будівництва (фундамент), на місці якого сторони збудували житловий будинок. Місцевий суд не врахував, що спірний житловий будинок побудований під час шлюбу сторін, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка не спростувала презумпцію спільності майна подружжя. Зазначав, що якщо на земельній ділянці, що є особистою приватною власністю одного з подружжя знаходиться житловий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку між подружжям та виділу конкретної частини житлового будинку, до особи, яка не мала права власності чи права користування на земельну ділянку, переходить таке право у розмірі частки права власності у спільному житловому будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Посилається на те, що 20.01.2021 відповідачкою було подано до суду першої інстанції заяву про визнання позовних вимог, яку вона надалі відкликала, подавши 20.01.2021 заяву, у якій просила раніше подану заяву вважати неподаною. Скаржник вважає, що місцевий суд не обґрунтував, з яких підстав відмовив у визнанні позову відповідачкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судова засідання апеляційного суду, призначене на 15.01.2024, відповідач та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.152-153 т. 2). Причини неявки апеляційному суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Також в судове засідання не з`явився позивач, про судове засідання був повідомлений в силу положень ч. 5 ст 130 ЦПК України. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності сторін та представника відповідача, за участю представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю дружини, оскільки спірний житловий будинок збудований на незавершеному будівництвом фундаменті, який остання отримала у дар від своєї матері на підставі договору дарування, а також спірну земельну ділянку, на якій розташований будинок, дружина набула на підставі договору дарування. При цьому позивач ОСОБА_1 не заявляв позовну вимогу, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з тим, що майно дружини за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Проте із такими висновками погодитися не можна.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26.06.2004 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Даний шлюб розірвано рішенням Берегівськогой районного суду Закарпатської області від 14.08.2020, https://reyestr.court.gov.ua/Review/91051691), яке набрало законної сили 15.09.2020.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів інвентаризаційної справи № 8474 на житловий будинок у АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_6 була власником об`єкту незавершеного будівництва незавершеного житлового будинку під. літ. А, готовністю 37%, вартістю 179 372 грн, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.03.2008 № 18139163 та витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.03.2008 № 18139207 (аркуші 28, 29 інвентаризаційної справи, а.с.162,163 т. 2).

Цей об`єкт незавершеного будівництва (згідно оцінювального акту про будинок готовністю 37 %) складався із фундаменту (цокольний поверх), стін (шлакоблоки) та залізобетонного перекриття, інвентаризаційною вартістю 179 372 грн. (аркуші 3-5, 21 інвентаризаційної справи, а.с.157-160 т. 2).

Згідно з договором дарування від 13.05.2008 № 1134 ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва в АДРЕСА_1 (аркуш 33 інвентаризаційної справи, а.с. 164 т.2).

Відповідно до договору дарування від 26.05.2008 № 1387 ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку у АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належала дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 537961. Сторонами договору цей дар оцінено у 26 480 грн. (аркуші 35, 37 інвентаризаційної справи, а.с.165,166 т.2).

09.09.2011 Інспекцією ДАБК у Закарпатській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ЗК 0 житлового будинку у АДРЕСА_1 , згідно з якою інвентарна вартість будинку складала 1 175 139 грн (аркуші 77-79 інвентаризаційної справи, а.с. 167-169 т.2).

Рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради від 28.10.2011 № 378 вирішено: оформити право приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 у цілому (аркуш 80 інвентаризаційної справи, а.с.170 т.2).

На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Берегівської міської ради від 28.10.2011 № 378 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.11.2011 серії НОМЕР_2 на житловий будинок садибного типу у АДРЕСА_1 , загальна площа 298,6 кв.м., житлова площа 46,5 кв.м. Опис об`єкта: житловий будинок (та прибудови), А, Амс; ворота 1; ворота 2; хвіртка 3; огорожа 4; огорожа 5 (аркуш 88 інвентаризаційної справи, а.с. 171 т.2).

Державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок здійснено 10.11.2011, що стверджується витягом про державну реєстрацію прав від 10.11.2011 № 31992400 (аркуш 89 інвентаризаційної справи, а.с.172 т.2).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності, містить частина друга статті 372 ЦК України.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі N 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі N 404/1515/16-ц.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 331 ЦК України (у редакції на момент реєстрації права власності на будинок) право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статті 62 СК України, втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Правові позиції щодо застосування ст 62 СК України викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 214/6174/15-ц; від 22 червня 2022 року у справі N 206/5629/19; від 14 грудня 2022 року у справі N 754/2060/17.

Встановлено, що за час шлюбу сторони збудували будинок, завершивши будівництво будинку, готовність якого на момент укладення договору дарування станом на 13.05.2008 складала 37%. Вартість недобудови становила 179 372 грн., вартість житлового будинку, зданого в експлуатацію - 1 175 139 грн.

Державну реєстрацію права власності на цей будинок здійснено за ОСОБА_2 08.11.2011.

Таким чином, право власності на житловий будинок (новостворене нерухоме майно), відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, виникло 08.11.2011, тобто під час шлюбу сторін а отже, будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, відповідачка ОСОБА_2 не спростувала презумпції спільності права власності подружжя - за час шлюбу подружжям було збудовано частину будинку, яка становить 63%.

Також відповідачкою не доведено належними і допустимими доказами того, що будівництво такого будинку здійснювалося за її особисті кошти.

Отже, майно, яке належало відповідачці на підставі договору дарування, за час шлюбу сторін істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових і грошових затрат подружжя, та виник інший, новий об`єкт права власності новостворене нерухоме майно - спірне домоволодіння.

Установивши, що частка спірного житлового будинку в розмірі 63% була побудована під час шлюбу сторін, враховуючи, що частка у розмірі 37% була набута дружиною ОСОБА_2 за час шлюбу на підставі договору дарування, при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності колегія суддів приходить до висновку, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 31,5% (315/1000) часток спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (63%/2=31,5%), та залишити у власності ОСОБА_2 68,5% будинковолодіння (37%+31,5%=68,5% (685/1000)).

Щодо вимоги про поділ земельної ділянки слід зазначити наступне.

Обґрунтовуючи вимогу про поділ земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, позивач посилався на те, що набувши право власності на житловий будинок до нього перейшло також право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений.

Колегія суддів приходить до висновку про визнання на позивачем права власності на 31,5% частини спірної земельної ділянки, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.02.2019 у справі № 199/2099/17.

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Положення зазначених правових норм спрямовані на дотримання принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.

На момент набуття права на незавершений будинок частка дружини становила 37%, а за результатом створення спірного житлового будинку частка ОСОБА_2 у будинку становить 68,5%, а частка ОСОБА_1 31,5%.

Колегія суддів враховує ту обставину, що користування часткою будинку неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування відповідної частки будинку.

Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, апеляційний суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 31,5% частини спірної земельної ділянки.

За таких обставин, земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер :01:034:0063 для обслуговування житлового будинку, підлягає поділу між сторонами, за якого за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на 31,5% частини такої земельної ділянки, залишивши у власності ОСОБА_2 68,5% цієї земельної ділянки.

Зважаючи на викладене, виходячи з встановлених обставин та наявних належних та допустимих доказів, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі. Рішення місцевого суду як таке, що не відповідає обставинам справи та ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 при пред`явленні позову було сплачено 6306,00 грн судового збору (а.с. 8 т. 1), за подання апеляційної скарги на ухвалу 420,40 грн судового збору (а.с. 22 т. 1), за подання апеляційної скарги на рішення суду 9459,00 грн судового збору (а.с. 143 т. 1), за подання касаційної скарги на рішення суду 12612,00 грн (а.с. 1 т. 2) та 8408, 00 грн (а.с. 27 т. 2) судового збору, що загалом становить 37 205,40 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 31,5%, тому пропорційно до задоволених вимог із ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню 11 719,70 грн судового збору (37 205,40 х 31,5% = 11 719,70).

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 31,5% (315/1000) часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (А; Амс; ворота 1; ворота 2; хвіртка 3; огорожа 4; огорожа 5), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 іншу 68,5% (685/1000) частин зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 31,5% (315/1000) часток земельної ділянки за кадастровим номером :01:034:0063 площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 іншу 68,5% (685/1000) часток зазначеної земельної ділянки.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) 11 719,70 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2024 року.

Головуюча:

Судді: