Справа № 939/2670/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2024 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді - Міланіч А.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору №7783, укладеного 24 грудня 2020 року з Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 74 400 гривень, на строк 24 місяці; кінцева дата повернення кредиту 24 грудня 2022 року. Пунктом 1.2 кредитного договору встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 24 грудня 2020 року по 23 липня 2021 року 5% від суми кредиту (по 3 720,00 грн.), з 24 липня 2021 року по 23 січня 2022 року 4% від суми кредиту (по 2 976,00 грн.), з 24 січня 2022 року по 23 липня 2022 року 3% від суми кредиту (по 2 232,00 грн.), з 24 липня 2022 року по 24 грудня 2022 року 1,95% від суми кредиту (по 1 450,89 грн.). Процентна ставка за користування кредитом встановлена фіксована та нараховувалася на строкову заборгованість за кредитом в розмірі 0,001% річних, на прострочену заборгованість 56% річних (п. 1.2 договору). 10 грудня 2021 року сплатила останній обов`язковий платіж по кредиту в сумі 3103,73 грн., з яких: 30,73 грн. комісія, внесла кошти на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 60 000,00 грн. та закрила кредит. Будучи юридично неосвіченою людиною, вона підписала договір, майже не читаючи його, оскільки він був надрукований дуже дрібним шрифтом, бо хотіла швидко отримати гроші необхідні для оплати операції дочці. В даний час вона вважає, що повинна була сплатити відповідачу суму кредиту та проценти за користування кредитом. Комісію за обслуговування кредиту, яка в графіку платежів вказана як платіж за розрахунково-касове обслуговування, сплачувати не повинна, оскільки вона встановлена незаконно та порушує її права як споживача. Так, з виписки по її особовому рахунку за період з 20 грудня 2020 року по 10 грудня 2021 року та розрахунку по сплаті кредиту вбачається, що на погашення кредиту нею сплачено 114 481,47 грн., з яких комісія за обслуговування кредиту (платіж за розрахунково-касове обслуговування кредиту) складає 37 200,00 грн. Законом України «Про споживче кредитування» передбачене право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Комісія може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Крім цього у кредитному договорі не зазначений перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються споживачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування та погодження їх із споживачем при укладенні кредитного договору. Така позиція викладена у постанові другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду у справі №752/18564/20 (провадження №61-20419св21) від 09 листопада 2022 року. В цій постанові вказано, що до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Враховуючи викладене, вважала п. 1.2 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту і п. 4 в частині встановлення платежу за розрахунково-касове обслуговування кредиту є нікчемними з моменту укладення кредитного договору. Тому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 37 200,00 грн., сплачені нею в якості комісії за обслуговування кредиту, в період з 24 грудня 2020 року по 10 грудня 2021 року та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

30 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання.

20 листопада 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов в якому АТ «Банк Кредит Дніпро» зазначило, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки розрахунково-касове обслуговування це надання банком клієнту на підставі укладеного між ними договору послуг, які пов`язані з переказом коштів з/на рахунку/ок цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійснення інших операцій, передбачених договором, форму і зміст якого банк розробляє самостійно (п.1.4). Комісія за обслуговування кредиту якраз і є розрахунково-касовим обслуговуванням, що викладено в розділі 4 договору. Хоча позивачка стверджує, що підписала договір майже не читаючи, щоб швидко отримати гроші для оплати операції дочці, проте на підтвердження даного факту доказів не надає і намагається ввести суд в оману, що вбачається з ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області про тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні банку, винесеної в рамках кримінального провадження №0000165, де зазначено що третя особа ( ОСОБА_2 ) запропонувала позивачці отримати в кредит грошові кошти в банках, з метою вкладення їх в її ( ОСОБА_2 ) бізнес з подальшим отриманням позивачкою відсотків. Будучи впевненою у вигідності такої пропозиції, позивачка, 24 грудня 2020 року отримала кредит в банку та передала цій особі 74 400 грн. 29 січня та 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 отримала ще 2 кредити в різних банках на суму 170 000 грн. Загалом позивачка уклала кредитних договорів на загальну суму 244 400 грн., а кошти, як зазначено в ухвалі, передала ОСОБА_2 для вкладення в бізнес цієї особи з метою отримання додаткового доходу у вигляді процентів. Тому дана інформація протирічить її твердженням про необхідність отримання кредиту для оплати операції доньці. Також позивачкою порушено вимоги про цільове використання коштів, оскільки кошти були витрачені на розвиток бізнесу третьої особи, а не на споживчі цілі, зокрема на придбання товарів (робіт, послуг), задоволення потреб, як це передбачено п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону про споживче кредитування, де сказано, що споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Перед укладенням договору про споживчий кредит споживач має самостійно ознайомитися з інформацією, необхідною для отримання кредиту з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору. Отже твердження позивачки, що договір підписала майже не читаючи, не відповідають дійсності, бо підписавши його, вона підтвердила, що повністю з ним ознайомилась і погодилась виконувати його належним чином, а кошти, які нібито призначалися для операції, насправді спрямувала на розвиток бізнесу третьої особи. Протягом дії кредитного договору та до моменту подання позову (27 жовтня 2023 року, майже через два роки після погашення кредиту) позивачка вважала комісію законною та такою, що сплачувалась нею відповідно до умов договору та чинного законодавства. З моменту укладення договору та до моменту отримання банком позовної заяви письмові звернення позивачки щодо незаконності/необгрунтованості даної комісії до банку не надходили. Обгрунтовуючи нікчемність п. 1.2 та п. 4 договору, позивачка посилається на 1) правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 та 2) постанову Касаційного цивільного суду Верховного суду від 09 листопада 2022 року у справі №752/18564/20, незважаючи на те, що обставини вказаних справ не є ідентичними справі, яка розглядається судом. Посилання на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року, яка втратила чинність на підставі постанови НБУ від 08 червня 2017 року, тобто майже за два роки до дати укладення договору (24 грудня 2020 року). А у постанові по справі №752/18564/20 суд зазначив, що у кредитних договорах не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування. До послуг розрахунково-касового обслуговування не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку клієнт має право отримувати безоплатно відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону про споживче кредитування. Саме це стало підставами для визнання відповідних умов договору нікчемними. Інших підстав та пояснень того, чому позивачка вважає комісію за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) нікчемною, вона не наводить. Отже її посилання на вказані постанови є хибними та недоречними, оскільки обставини у вказаних справах суттєво відрязняються від обставин даної справи, тому не можуть бути застосовані по аналогії. Стаття 15 Закону про кредитування передбачає, що споживач протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит, має право відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Проте позивачка не відмовилась від кредиту, до банку за роз`ясненнями положень договору з часу укладення договору до подачі позову не зверталась. Чинне законодавство містить вичерпний перелік випадків, коли законодавством встановлено нікчемність кредитного договору/його умов, а наявність в кредитному договорі комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касового обслуговування) не є підставою для визнання договору/його умов нікчемними. Тому в даному випадку позивачка просить стягнути з банку кошти, сплачені за правочином, який не був визнаний недійсним/не є нікчемним і припинився тривалий час тому, майже через 2 роки після повного погашення кредитної заборгованості. На думку банку, захисту може підлягати право за чинним зобов`язанням, а не за тим, що припинилося внаслідок належного виконання та не оскаржувалося клієнтом протягом строку договору. Тому за вказаних обставин просив у позові відмовити.

23 листопада 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка зазначила, що її дочка ОСОБА_3 проходила медобстеження та перенесла операції. Документи, які підтверджують оплату медичної допомоги вона надати не може, оскільки медицина в державі безкоштовна тільки на папері, а на ділі за все треба платити значні кошти, при цьому документів про отримання такої плати ніхто не надає. Оскільки вона не знала яка сума їй буде потрібна для лікування дочки, то в АТ «Альфа Банк» (зараз «Санс Банк») отримала кредит в розмірі 100 000 грн. та 70 000 грн. в АТ «ПУМБ». Тому твердження відповідача, що кредитні кошти вона віддала третій особі на розвиток бізнесу голослівні і дійсності не відповідають, бо позичила кредитні кошти ОСОБА_2 на один місяць, до лютого 2022 року, оскільки сплачувати за медичні послуги їй необхідно було в лютому-березні 2021 року. Проте ОСОБА_2 обманула її та 40 інших осіб, не повернувши позичені гроші, в зв`язку з чим і було зареєстроване відповідне кримінальне провадження за її заявою та заявами інших ошуканих нею людей. З приводу того, що вона лише через 2 роки після повного погашення кредиту стала вважати, що не повинна сплачувати комісію за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), а до цього вважала її законною та сплачувала, хоче зазначити, що статтею 257 ЦК України встановлена позовна давність тривалістю три роки, який при подачі позову нею не порушений і тільки вона обирає коли їй звертатися з позовом до суду. Крім цього місцевість, де вона проживає, деякий час знаходилася в окупації військами російської федерації. Тому потрібно було якось виживати, а після звільнення від окупації потрібно було думати про ремонт житла, про подальше лікування дочки, а не про позов до банку. Також вважає, що твердження відповідача, що обставини у справах на які вона посилається (№496/3134/19, №752/18564/20) суттєво відрязняються від обставин її справи і не можуть бути застосовані по аналогії, оскільки обставини вказаних справ є аналогічними і приписи судових інстанцій: Великої Палати Верховного Суду та Касаційного суду Верховного Суду стосуються всіх банків на території України по аналогічних справах.

06 грудня 2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача зазначив, що позивачка, посилаючись на те, що є юридично неосвіченою людиною, майже не читаючи підписала договір, надрукований дуже дрібним шрифтом, не конкретизує яким чином вони впливають на її позовні вимоги чи зумовлюють незаконність/недійсність/нікчемність комісії за обслуговування кредиту. При укладенні кредитного договору позивачка була повністю дієздатною, усвідомлювала свої дії та їх наслідки, а нормативні акти НБУ, які регулюють порядок укладення договорів зі споживачами фінансових послуг, не містять вимог про те, що клієнт, який укладає кредитний договір повинен мати юридичну освіту чи підготовку у сфері юриспруденції. Тому, якщо позивачка вважала, що юридично неграмотна, а банк, на її думку, діяв неправомірно, то могла отримати кошти в будь-якому іншому банку або скористатися послугами третіх осіб. На момент укладення договору (24 грудня 2020 року) чинне законодавство України не містило вимог щодо мінімального розміру шрифту договору, який укладається зі споживачем. Такі вимоги були встановлені постановою НБУ №7 від 22 січня 2021 року «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів про надання фінансових послуг», якою визначено, що положення (умови) договорів викладаються з використанням шрифту кегля не менше 11 друкарських пунків. Тому, оскільки на момент укладення договору такі вимоги були відсутні, то будь-які порушення в діях банку відсутні. Постановою НБУ від 28 листопада 2019 року №141 «Про затвердження Положення про інформаційне забезпечення банками клієнтів щодо банківських та інших фінансових послуг» пропозиція банку, адресована невизначеному колу осіб укласти договір (оферту) щодо надання банківських послуг розміщується банком на його власному вебсайті (п. 23). Банк розмістив на сайті всю необхідну інформацію. Тому можна дійти висновку, що клієт, уклавши договір саме з банком, проаналізував пропозиції щодо кредитування та обрав для себе найбільш вигідну. Також звернув увагу на те, що доказів використання кредитних коштів саме на лікування позивачка не надає і визнає, що вказані докази у неї відсутні. Розписка ОСОБА_2 , яка нібито позичила у позивачки кошти, невідомо ким написана і підписана, а відтак не підтверджує факт позики. Тому в даному випадку слід приймати до уваги ухвалу суду, винесену в рамках кримінального провадження, де зазначено, що позивачка отримувала кредитні кошти та передавала їх ОСОБА_2 для вкладення їх в свою бізнес діяльність для подальшого отримання позивачкою додаткового доходу у вигляді процентів. Отже всі пояснення позивачки зводяться до обговорення фактів, які не впливають на суть позовних вимог, не підтверджують недійсність чи нікчемність комісії за обслуговування кредиту, не містять обгрунтування та доводів на якій підставі банк повинен повернути позивачці кошти по вже виконаному нею зобов`язанню.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено, що 24 грудня 2020 року Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» в особі уповноваженого працівника, з однієї сторони, та ОСОБА_1 з другої сторони, уклали кредитний договір №7783 за яким банк надав їй кредит у розмірі 74 400,00 гривень на наступних умовах: строк кредитування 24 місяці; кінцева дата повернення кредиту 24 грудня 2022 р.; цільове призначення на споживчі потреби; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 24 грудня 2020 року по 23 липня 2021 5% від суми кредиту, з 24 липня 2021 року по 23 січня 2022 року 4% від суми кредиту, з 24 січня 2022 року по 23 липня 2022 року 3% від суми кредиту, з 24 липня 2022 року по 24 грудня 2022 р. 1,95% від суми кредиту.

Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом: 0,001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом: 56,0% річних, що підтверджується копією договору (а.с. 86-92)

Із змісту договору вбачається (розділ 4), що комісія за обслуговування кредиту є платежем за додаткові та супутні послуги, а саме, за розрахунково-касове обслуговування та згідно розрахунку становить: з 24 грудня 2020 року по 23 липня 2021 року 5% від суми кредиту 3720,00 грн., з 24 липня 2021 року по 23 січня 2022 року 4% від суми кредиту - 2976,00 грн., з 24 січня 2022 року по 23 липня 2022 року 3% від суми кредиту 2232,00 грн., з 24 липня 2022 року по 24 грудня 2022 року 1,95% від суми кредиту -1450,80 грн. (а.с.6)

Станом на 08 лютого 2023 року заборгованість по кредитному договору №7783 від 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 погашена в повному обсязі, кредитний рахунок закрито, що підтверджується копіями: квитанцій та довідки №53/2/14-26-192, виданої центральним відділенням АТ «Банк Кредит Дніпро» 08 лютого 2023 року (а.с. 9-13)

За розрахунково-касове обслуговування (комісія за обслуговування кредиту) позивачкою сплачено 37 200,00 гривень (а.с.14)

Відповідно до норм статті 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями статтей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачка зазначає, що під час укладення кредитного договору були порушені її права, як споживача, оскільки, будучи неосвіченою людиною, вона, майже не читаючи, підписала договір, який був надрукований дуже дрібним шрифтом, тяжким для читання, бо хотіла швидко отримати грошові кошти для оплати операції своїй дочці.

Однак твердження позивачки не знайшли свого підтверджуення під час розгляду справи і спростовуються доказами, наявними у справі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

При укладенні договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним, погашення кредиту, сплати процентів і щомісячної комісії за користування кредитом, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивачка засвідчила, що вона погодилася з його умовами. Більше того, вона в подальшому виконувала умови кредитного договору та 10 грудня 2021 року повністю його виконала, здійснивщи повне погашення кредитної заборгованості.

Окрім цього позивачка погодилась з умовами кредитного договору, де визначена реальна річна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії), тобто позивачка була обізнана з реальною річною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту в який також входила комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Підтвердженням того, що позивачка була ознайомлена з умовами договору підтверджує власноручно підписаний нею паспорт споживчого кредиту, який вона долучила до справи (а.с.7)

Жодних доказів, що протягом дії кредитного договору позивачка зверталася до відповідача за роз`ясненням незрозумілих їй положень договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування суду не надано, що свідчить про погодження позивачки з усіма умовами такого кредитного договору.

Крім цього, питання про розірвання кредитного договору вона не порушувала, виконувала його умови з моменту укладення до повного погашення заборгованості за кредитним договором (10 грудня 2021 року), тобто визнала усі умови договору.

Також з матеріалів справи вбачається, що з моменту укладення та протягом дії договору позивачка не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до нього, отже суть договору була їй зрозуміла і вона погодилася з усіма його умовами.

Підписуючи договір позивачка мала достатній обсяг цивільної дієздатності щодо розуміння положень кредитного договору, діяла вільно та не була обмежена в отриманні інформації щодо його умов, оскільки підписала договір і повністю виконала його вимоги.

Посилання позивачки на нікчемність умов кредитного договору щодо сплати комісії суд визнає безпідставним, зважаючи на таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Як вбачається з копії крединого договору від 24 грудня 2020 року (а.с.6) та що визнається сторонами, в даному договорі зазначений перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються споживачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а саме, це є платежем за розрахунково-касове обслуговування, що є правом банку, і дана умова договору сторонами погоджена.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для визнання умов договору щодо сплати комісії (плати за розрахунково-касове обслуговування) нікчемними та стягнення у зв`язку з цим з відповідача на користь позивача сплачених нею коштів даної комісії не вбачається, а тому в позові необхідно відмовити.

Керуючись ст. 626,627,638,1054 ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про споживче кредитування", ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279, 280-284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товаристива «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Головуюча-суддяА.Міланіч