ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1715/24 Справа № 235/2464/23 Суддя у 1-й інстанції - Кузнєцова А. С. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 235/2464/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Момот Ольга Олександрівна, на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2023 року, яка постановлена суддею Кузнєцовою А.С. у місті Покровську Донецької області та повне судове рішення складено 10 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 (представник за довіреністю ОСОБА_2 , представник адвокат Момот Ольга Олександрівна) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у оформленні та виплаті недоотриманої пенсії в сумі 187496,42 гривень, що успадкувала ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області неправомірно відмовив їй у виплаті недоотриманої пенсії чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 187 496,42 грн, право власності на яку їй належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області 05 листопада 2022 року та зареєстрованого у реєстрі за №642, просила суд: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКІШ НОМЕР_1 недоотриману пенсію за життя ОСОБА_3 у розмірі 187496 грн. 42 коп., згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі за № 642; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 1874,96 грн. та судові витрати на правничі послуги в сумі 5000 грн.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , представник за довіреністю ОСОБА_2 , представник адвокат Момот О.О., до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у оформленні та виплаті недоотриманої пенсії в сумі 187496,42 гривень, що успадкувала ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснено позивачу його право на звернення за вирішенням спору та захистом своїх прав до окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє та адвокат Момот О.О., просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було з?ясовано правову природу правовідносин, що виникли між сторонами. Спір виник у зв?язку з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в оформленні та виплаті недоотриманої пенсії в сумі 187496,42 гривень, що ОСОБА_1 , успадкувала після смерті чоловіка, тобто із приватноправових правовідносин та має розглядатися за правилами цивільної юрисдикції.

Позивачка наполягає на тому, що відповідач перешкоджає їй у реалізації її права власності на майно, яке належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області 05 листопада 2022 року та зареєстрованого у реєстрі за №642, а тому просить захистити порушене право власності, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію за життя ОСОБА_3 у розмірі 187496 грн. 42 коп., згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі за № 642.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Ніколенко К.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , представник за довіреністю ОСОБА_2 , представник адвокат Момот О.О., до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у оформленні та виплаті недоотриманої пенсії в сумі 187496,42 гривень, що успадкувала ОСОБА_1 , суд керувався п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України та виходив з того, що спір виник між фізичною особою позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем - суб`єктом владних повноважень Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, і основною вимогою позову, який поданий у порядку цивільного судочинства, є оскарження прийнятого відповідачем рішення, тому даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, колегія суддів виходить з такого.

Правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Підпункт 4.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини): отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

В свою чергу, Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Статтею 1218 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Предметом позову у даній справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недоотриману пенсію за життя її чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 187 496,42 грн, право власності на яку їй належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області 05 листопада 2022 року та зареєстрованого у реєстрі за №642, та у виплаті якої їй було відмовлено рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області П/С №94 від 22.12.2022.

Позовні вимоги щодо визнання неправомірним або ж скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області П/С №94 від 22.12.2022 в межах даної справи не заявлено.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 200/10269/19-а, сформульована висновок про те, що « у разі переходу до членів сім`ї спадкодавця належних останньому соціальних виплат, відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад. Фактично законом встановлено переважне право членів сім`ї померлого перед спадкоємцями останнього на отримання соціальних виплат, що належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя».

Такий висновок Верховного Суду стосується випадків, коли члени сім`ї пенсіонера або особа, якій забезпечується пенсією у разі втрати годувальника, реалізувала своє право на неодержану пенсію, в порядку, встановленому ч. 1 ст. 52 Закону України «Про загальнообов?язкове пенсійне страхування (надалі - Закон № 1058-IV) та ч. 1 ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі - № 2262-ХІІ), шляхом звернення до територіального органу Пенсійного фонду не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера (ч. 2 ст. 52 Закону № 1058-IV), проте не отримала таку виплату й оскаржує прийняте суб`єктом владних повноважень рішення з цього питання.

У цій справі встановлено, що позивачка протягом 6 місяців після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області для отримання відповідних сум пенсії.

У такому разі, у силу ч. 3 ст. 52 Закону № 1058-IV, сума пенсії, що належала ОСОБА_3 і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини, та орган Пенсійного фонду не здійснює виплату неодержаної пенсії у порядку ч. 1 ст. 52 Закону № 1058-IV, ч. 1 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ.

Вказаний висновок є аналогічним висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 06.04.2022 у справі №200/10136/20-а.

Як вказано судом, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин (відповідні правові висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 804/15129/15).

Як вже встановлено судом, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області 05 листопада 2022 року та зареєстрованого у реєстрі за №642, спадкоємицею майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії в сумі 187 496,42 грн.

Спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права на спадкування за законом, як спадкоємиці після смерті ОСОБА_3 .

Сама собою участь у спорі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру, а тому, не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Вказана позиція також сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 286/3516/16.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у цій справі, залишив поза увагою те, що при визначенні юрисдикції справи суди мають виходити з суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тому висновок суду про те, що спірні правовідносини є публічно-правовими є помилковим та не відповідає положенням як статті 19 ЦПК України, так і статті 19 КАС України з огляду на зміст правовідносин.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивачки на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалів до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Крім того, зазначаючи про розгляд позовної заяви ОСОБА_1 , представник за довіреністю ОСОБА_2 , представник адвокат Момот Ольга Олександрівна, до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у оформленні та виплаті недоотриманої пенсії в сумі 187496,42 гривень, що успадкувала ОСОБА_1 , суд першої інстанції не з?ясував обсяг заявлених позовних вимог та не врахував, що фактично позов заявлено щодо визнання відповідача вчинити певні дії, що має бути обов?язково враховано судом першої інстанції під час розгляду справи по суті.

Питання щодо розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не вирішується, оскільки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, це питання суд вирішує під час ухвалення рішення, а тому питання про розподіл судових витрат, понесених учасниками справи у зв?язку з переглядом ухвали суду в апеляційній інстанції, буде вирішено судом першої інстанції під час ухвалення рішення по суті.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Момот Ольга Олександрівна, - задовольнити частково.

Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2023 року скасувати та направити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник за довіреністю ОСОБА_2 , представник адвокат Момот Ольга Олександрівна, до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зобов?язання вчинити певні діїдо Красноармійського міськрайонного суду Донецької області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: