КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 361/3693/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3298/2024Головуючий у суді першої інстанції - Дутчак І.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Марченком Віталієм Олександровичем, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 6 000,00 дол США, а також 3% річних за весь час прострочення, починаючи з 01.08.2018 у розмірі 720,00 дол США.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27.04.2018 між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від неї в борг 6 000,00 дол США, строком повернення до 01.08.2018. На підтвердження укладення сторонами договору позики та його умов того ж дня відповідач надав їй розписку про отримання ним даної грошової суми.

За закінченням вказаного в розписці строку та по даний час ОСОБА_1 своїх боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 не виконав, отриману в борг зазначену грошову суму їй не повернув, її неодноразові вимоги про виконання взятих ним зобов`язань відповідач ігнорує, тому вона змушена була звернутися до суду з цим позовом (а.с. 1-5).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2022 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27.04.2018 в розмірі 6 000,00 дол США. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено (а.с. 29-34).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що оскаржуване рішення винесено на домислах, оскільки суд першої інстанції вважав доведеним, що за договором позики відповідач отримав у борг долари США. Однак, у копії розписки, що міститься в матеріалах справи не зазначена істотна умова, а саме, грошові кошти, що визначені родовими ознаками. До того ж, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Тобто, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Також, розписка не містить обов`язку відповідача повернути грошові кошти.

Окрім того, судом першої інстанції не обґрунтовано, а позивачем не доведено, чому надана розписка вважається договором позики, а не договором дарування, купівлі-продажу чи договором міни (а.с. 47-53).

Відзиву від учасників справи не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошей, за умовами цього договору відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 6 000,00 доларів США. Отриману в борг суму позики в розмірі 6 000,00 доларів США, позичальник повинен був повернути позикодавцю в строк до 01.08.2018, проте своїх зобов`язань не виконав. На підтвердження отриманих грошових коштів, відповідачем було надано позивачу розписку, яка передбачала отриману суму боргу та строк повернення - до 01.08.2018 (а.с. 9).

Неодноразові звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо повернення отриманої ним суми позики останній ігнорує.

За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом частин 1, 2 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 207, 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є письмовим документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей із зобов`язанням їх повернення у визначений цим документом строк.

Згідно із частинами 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині 1 статті 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом частин 1 - 3 статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки за умовами укладеного сторонами 27.04.2018 договору позики ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 6 000,00 доларів США на строк до 01.08.2018, які у цей строк не повернув, предметом даного договору позики є грошові кошти в іноземній валюті, і відповідачем зазначених обставин не спростовано, тому обґрунтовано задовольнив заявлену позовну вимогу.

Твердження апелянта про те, що у розписці відсутній головний елемент як то грошові кошти, що визначені родовими ознаками не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення з огляду на таке.

Змістом ч. 2 ст. 184 ЦК України, статей 1046, 1049 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Розписка за своїми правовими ознаками є договором позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Так, долар США є однією з найбільш популярних валют у світі, та Україна не є виключенням. Однак, як відомо, валюти з назвою «долар» є грошовою одиницею різних країн.

Як свідчить вже усталена судова практика, не зазначення в борговій розписці в доларі якої саме країни надано позику, може вплинути на визначення розміру боргу, але не є підставою для відмови у задоволенні позову. За звичаями ділового обороту в Україні, у випадку застосування долару в грошових зобов`язаннях, сторони мають на увазі саме долар США (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19.07.2021 у справі № 522/31737/13 (провадження № 61-17289св20)).

При цьому, відповідач протягом усього часу розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанціях не надав будь-якого іншого тлумачення зазначеного у борговій розписці «долар».

Також не можуть бути прийняті до уваги аргументи апелянта про те, що розписка не містять зобов`язання щодо повернення коштів.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у ОСОБА_2 свідчить про те, що ОСОБА_1 їй грошові кошти не повернув.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Марченком Віталієм Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 01 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома