ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2024 року м. Кропивницький

справа № 398/1533/21

провадження № 22-ц/4809/866/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Головань А.М., Дуковський О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Зубіцької Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року (суддя Л.М. Нерода).

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Адвокат Пороло М.М., який діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 у березні 2021 року звернувся до Олександрійського міськрайонного суду з позовом, який заявлений до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 71 320,00 грн, з яких 51 600,00 грн заборгованість по заробітній платі, 14 616 грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення по день винесення рішення та 5 104 грн компенсація за невикористану відпустку.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 01.02.2020 року по 05.01.2021 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та працювала на посаді кондуктора громадського транспорту.

Наказом № 27 від 05.01.2021 року була звільнена з посади за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

На момент звільнення з нею не проведено повного розрахунку по заробітній платі, заборгованість складає 41 856,00 грн, що доводиться довідкою за формою ОК-5, яка видана Управлінням Пенсійного Фонду України.

На неодноразові звернення позивача ФОП ОСОБА_2 не надав довідку про заборгованість по заробітній платі, заперечує наявність боргу, тому захист порушених прав та охоронюваних законом інтересів підлягають в судовому порядку.

Позивач наполягає на отримання компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 5104 грн, середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку, в тому числі, починаючи з наступного дня звільнення по день фактичного розрахунку, беручи до уваги для розрахунку середньоденну заробітну плату - 232 грн, розмір загальний 14 616 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації невикористаної відпустки.

Суд першої інстанції виходив з того, що з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити наявність заборгованості ФОП ОСОБА_2 перед позивачкою по заробітній платі в зазначеній в позовній заяві сумі 41856 грн, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження позовних вимог щодо розміру заробітної плати та наявності заборгованості, відсутні також докази про кількість невикористаних нею календарних днів щорічних відпусток в період роботи у ФОП ОСОБА_2 .

Оскільки суд не знаходить підстав для задоволення основної вимоги про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, не підлягають до задоволення також похідні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Пороло Микола Миколайович, звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі: стягнути з ФОП ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі - 51600 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення по день винесення рішення, 5104 грн - компенсація за невикористану відпустку.

Підставами апеляційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суд не врахував, що на адвокатський запит ФОП ОСОБА_2 не надав належної відповіді щодо нарахованих виплачених та невиплачених позивачу сум, тому необхідно витребувати відповідну інформації у ФОН ОСОБА_2 .

Процесуальні дії апеляційного суду

До апеляційної скарги додано клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 20 червня 2024 витребувано у ФОП ОСОБА_2 : довідку про розмір сум, належних до виплати ОСОБА_1 , яка працювала на посаді кондуктора у ФОП ОСОБА_2 , в період з 01.02.2020 до 05.01.2021 в розрізі нарахованих сум, виплачених та не виплачених (загальний розмір та окремо по кожному виду нарахованої, виплаченої та не виплаченої сум, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право відповідно з умовами трудового договору та відповідно до чинного законодавства, а також дату їх виникнення); - відомості про кількість днів невикористаної відпустки за весь період роботи позивача у ФОП ОСОБА_2 ; копію трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Установлено ФОП ОСОБА_2 строк для надання Кропивницькому апеляційному суду вказаних документів - до 15 липня 2024.

Представник відповідача адвокат Ковальов А. І. отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, про призначення справи до розгляду, повістки про виклик в судові засідання шляхом доставки в електронний кабінет ЄСІТС, а також повідомлений про судове засідання, яке, з урахуванням його клопотання в ЕС від 20.06.2024 про відкладення розгляду справи, призначене на 21 серпня 2024 року, також представником отримано ухвалу суду від 20 червня 2024 року (а.с.133,135-136).

Відзив на апеляційну скаргу

Відповідач та його представник адвокат Ковальов А. І. відзив на апеляційну скаргу не подали, вимоги ухвали апеляційного суду про витребування доказів не виконали, в судове засідання не з`явились.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Рух справи

Ухвалою суду від 06 травня 2024 року відкрито провадження у даній справі; встановлено строк для подачі відзиву.

09 травня 2024 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 20 червня 2024 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

На підставі розпорядження керівника апарату апеляційного суду від 19 червня 2024 року № 109 здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи між суддями, за результатами якого члена колегії з розгляду даної справи суддю Дуковського О.Л. замінено суддею Мурашком С.І.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року задоволено клопотання представника скаржниці адвоката Пороло М.М. про участь в судових засіданнях в даній справі в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

20 червня 2024 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача адвоката Ковальова А.І. про відкладення розгляду справи; наступний судовий розгляд справи призначено на 21 серпня 2024 року.

Учасників справи належним чином повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с.134-138).

На підставі розпорядження керівника апарату апеляційного суду від 20 серпня 2024 року № 176 здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи між суддями, за результатами якого члена колегії з розгляду даної справи суддю Мурашка С.І. замінено суддею Дуковським О.Л.

Позиція учасників справи в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник скаржниці адвокат Пороло М.М. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Пороло М. М., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступного.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Відповідно до трудової книжки, ОСОБА_1 з 01.02.2020 року по 05.01.2021 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та працювала на посаді кондуктора громадського транспорту. Наказом № 27 від 05.01.2021 року вона була звільнена з посади за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.5).

Згідно довідки від 08.02.2021, виданої ФОП ОСОБА_2 , у ОСОБА_1 на момент звільнення з посади кондуктора громадського транспорту у ФОП ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі відсутня (а.с.6).

Відповідно інформації Пенсійного фонду України ОСОБА_1 перераховувала податки, та є застрахованою особою (а.с.7-8).

Згідно з даними Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) встановлено, що позивачу нараховувалась заробітна плата конкретно за кожен рік (а.с.7-8).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України задекларовано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації негативних наслідків (втрат), що виникли в результаті порушенного права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 75 КЗпП України працівникові надається щорічна основна відпустка тривалістю не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Аналогічна норма міститься й у статті 6 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Позивачка у своїй позовній заяві зазначила, що на день її звільнення ФОП ОСОБА_2 не виплатив всі належні їй суми: нараховану, але не виплачену заробітну плату - 51 600 грн, компенсацію за невикористану у 2020 році відпустку в сумі 5104 грн за 22 дні, з розрахунку 22х232 грн (середньоденна зарплата), і на її звернення надав довідку про відсутність заборгованості по заробітній платі.

Належних і допустимих доказів на спростування указаних обставин відповідачем не надано, а наявність таких судом не встановлена.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Ковальов А. І., був обізнаний про розгляд цієї справи, належним чином повідомлений про дату, час, місце судових засідань, не скористався своїми процесуальними правами щодо подання відзиву на позовну заяву та доказів на спростування розрахунків позивачки, не виконав свого обов`язку доказування відсутності заборгованості перед позивачкою, у тому числі щодо виплати належних працівниці сум, які покладаються на роботодавця, а не на робітника.

Доказів на спростування указаного позивачкою розрахунку або власного розрахунку відповідачем не надано, а висновки суду першої інстанції щодо його неправильності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанцій.

Суд першої інстанції помилково вважав, що на позивачку покладається обов`язок доказування наявності заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, у тому числі щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», і позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах до 10.12.2020, при звільненні не отримала усіх належних їй платежів, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні і передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

На час звільнення позивачки та звернення її до суду з цим позовом редакція ст. 117 КЗпП України не передбачала обмеження розміру середнього заробітку.

З урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України у відповідній редакції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем визначено в сумі 14 616 грн (з розрахунку 63 робочих днів х 232 грн (середньоденний заробіток).

В суді апеляційної інстанції представник позивача, надаючи пояснення по обставинам справи та підставам оскарження вказав, чим уточнив прохальну частину апеляційної скарги, що середній заробіток за затримку розрахунку підтримується у розмірі визначеному в позовній заяві, що становить 14 616 грн, іншого розрахунку не надають і сторона не заявляє про розрахунок по день вирішення спору.

З врахуванням позиції сторони позивача, в порядку ст. 117 КЗпП підлягає стягненню 14 616 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неправильним тлумаченням норм трудового законодавства, рішення суду першої інстанції із підстав, передбачених статтею ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації не використаної відпустки підлягає задоволенню, відтак стягненню з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 51600,00 грн; компенсація за невикористану відпустку 5 104,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 14 616 грн.

Судові витрати

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 січня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, - задовольнити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 71 320 грн з яких: 51 600 грн заборгованість по забіротній платі, 14 616 грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, 5 104 грн компенсація за невикористану відпустку.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А.М. Головань

О.Л.Дуковський