КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/8708/23 Головуючий у 1 інстанції: Чирка С.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 20 жовтня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач як позикодавець передав, а відповідач як позичальник прийняв грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, на підтвердження чого видав письмову розписку, написану відповідачем власноручно, із зазначенням обов`язку повернути кошти до 05 січня 2021 року.

Також, 10 січня 2021 року між позивачем та відповідачем був укладений ще один договір позики, за яким відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 6 900 доларів США зі строком їх повернення до 15 січня 2022 року.

Зазначав, що на неодноразові його вимоги повернути борг відповідач кошти так і не повернув.

Тому просив суд стягнути на його користь з відповідача борг за договором позики у розмірі 9 400 доларів США, відшкодування за порушення виконання зобов`язання у розмірі

3 % річних в сумі 545 доларів США, а всього грошові кошти в сумі 9 945 доларів США.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, мотивуючи своє рішення тим, що відносини між сторонами мали ознаки спільної діяльності шляхом вкладення коштів в спільну справу з метою отримання прибутку.

Вважає, що рішення першої інстанції було винесено з грубим порушенням норм матеріального права, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, та що призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.

Щодо висновків суду першої інстанції про існування між позивачем та відповідачем правовідносин з ознаками спільної діяльності, що було підставою для відмови в позові, то вважає, що даний висновок є безпідставним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, а докази, на яких він ґрунтується, є недостатніми та неналежними.

Суд першої інстанції не вірно визначив характер спірних відносин, які виникли між сторонами, а саме, що між ними виникли відносини у сфері спільної діяльності, а не з договорів позики.

Однак, до матеріалів справи були надані беззаперечні докази того, що між ним та відповідачем виникли договірні правовідносини, але ці правовідносини виникли в результаті укладення договорів саме позики, а не спільної діяльності.

Вказує, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Отже, в наданих суду боргових розписках чітко зазначено, що відповідач отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в борг і зобов`язувався їх повернути у визначений в розписці строк.

В даних розписках відсутні будь-які умови або застереження стосовно того, що позивач, як позичальник дає в борг відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти, як вклад у спільній бізнес чи спільну діяльність в цілому.

Вважає, що посилання суду на матеріали (копії), надані Бориспільським РУП ТУ НП в Київській області про кримінальне провадження №0000062, відомості щодо якого були внесені до ЄРДР 20 січня 2022 року, в якому містяться розписки, копії яких були долучені до позовної заяви, є абсолютно безпідставними та невірно витлумачені судом.

Вказував, що з урахуванням версії представника відповідача та висновків суду першої інстанції щодо наявності ознак спільної діяльності, де залучено грошові кошти, обов`язково повинен бути письмовий договір про спільну діяльність. Такий договір, де має місце залучення грошових коштів, реєструється в податкових органах, навіть якщо він укладений без створення юридичної особи. До того ж, такий договір має бути укладений між суб`єктами господарювання, а як позивачу відомо, відповідач таким не є.

Тобто суд першої інстанції, належним чином не дослідивши матеріали справи, надав власну оцінку розпискам всупереч навіть їх реального змісту, і посилаючись на протокол допиту ОСОБА_1 , як потерпілого і матеріали кримінального провадження, та безумовно підтримав версію представника відповідача щодо спільної діяльності. Однак, ні розписки, ні матеріали кримінального провадження не вказують на наявність навіть хоч якихось ознак такої діяльності.

Окремо вважає за необхідне звернути увагу, що навіть із самого змісту рішення вбачається, що відповідач не заперечував факт отримання в борг грошових коштів, просто саме його представник перевів і зосередив увагу суду на кримінальному провадженні з метою:

1) уникнути виконання боргового зобов`язання за договорами позики перед ним;

2) отримати повний доступ до кримінального провадження, в якому він фактично є фігурант, але допитаний поки лише як свідок, і тепер його адвокат знає як в подальшому будувати свій захист, щоб не допустити вручення його клієнту - ОСОБА_2 підозри. Вважає, що через ініційований ним судовий спір відповідач як потенційний підозрюваний отримав повний доступ до матеріалів досудового слідства у кримінальному провадженні

№0000062, відомості щодо якого були внесені до ЄРДР 20 січня 2022 року, всупереч вимог ст.222 КПК України. Тобто матеріали кримінального провадження є неналежними і недостатніми доказами позиції відповідача про спільну діяльність.

Таким чином, внаслідок неправильного визначення характеру спільних правовідносин, суд першої інстанції не застосував закон, що підлягав застосуванню, і який регулює правовідносини, що виникли з договорів позики, які укладені між ним та відповідачем.

Внаслідок даного порушення норм матеріального права, суд дійшов невірного висновку щодо відмови в позові з вказаних ним підстав.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатньо доказів, які б у їх сукупності свідчили про те, що між сторонами дійсно мало місце боргові зобов`язання за договорами позики, які у свою чергу повністю спростовуються письмовими доказами у цій справі, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, в тому числі і неодноразовими показаннями позивача як потерпілого, який самостійно спростовує факт наявності між сторонами таких відносин, про що заперечував і представник відповідача під час судового розгляду про наявність в останнього боргу та дійшов висновку про недоведеність факту існування між позивачем та відповідачем природи змісту правовідносин за договорами позики.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2020 року ОСОБА_2 була вчинена письмова розписка про отримання від ОСОБА_1 грошової суми коштів в розмірі 2500 доларів США зі встановленням строку їх повернення до 05 січня 2021 року (а.с.6).

Пізніше, 10 січня 2021 року ОСОБА_2 була вчинена письмова розписка про отримання від ОСОБА_1 грошової суми коштів в розмірі 2500 доларів США зі встановленням строку їх повернення до 05 січня 2021 року (а.с.7).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові, що відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеного в Постанові від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17.

В постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 викладено висновок про те, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

За статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Так, на виконання ухвали суду, Бориспільським РУП ГУ НП в Київській області були надані копії матеріалів кримінального провадження № 0000062, відомості щодо якого були внесені до ЄРДР 20 січня 2022 року.

В матеріалах кримінального провадження містяться розписки, копії яких були долучені до позовної заяви.

Відповідно до протоколу додаткового допиту потерпілого, проведеного слідчим СВ Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області Домашевською Т.О. , 4 серпня 2022 року, потерпілий ОСОБА_1 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384 КК України (завідомо неправдиве показання), показав на досудовому розслідуванні, що «… ІНФОРМАЦІЯ_1 , я з ОСОБА_2 домовилися, що я пересилаю біткоїн на адресу, яку він указав електронного криптовалютного гаманця, а останній надає мені готівкою грошові кошти в сумі 11 250 доларів США.

Так, 21.10.2020 року о 12 годині 35 хвилин я вивів з біржі біткоїн та перевів його на адресу електронного криптовалютного гаманця, який попередньо перекинув ОСОБА_2 через мобільний додаток Telegram. Зі ОСОБА_2 ми домовилися, що він віддасть мені грошові кошти за біткоїн в цей же день, а саме, 21.10.2020 року.

Так ввечері, 21.10.2020 я зв`язався зі ОСОБА_2 , по мобільному телефону, та останній повідомив, що на даний час він не може віддати мені грошові кошти з причин, що нібито чоловік, з яким співпрацює останній, не виходить на зв`язок та потрібно почекати.

Так, 29.10 2020 року, я вчергове зустрівся з ОСОБА_2 та останній запропонував мені стати партнером по одній справі арбітраж трафіку (тобто залучення клієнтів за відсоток від продажів, а саме накруткою аудиторії в різних соціальних сітях). ОСОБА_2 повідомив, що саме в цю справу вклав всі грошові кошти та запропонував мені вкластися та стати партнером за 2500 доларів США. Звичайно я зацікався даною пропозицією та погодився, проте запропонував ОСОБА_2 написати грошову розписку про отримання від мене грошових коштів.

Так, 29 жовтня 2020 року я перебуваючи в АДРЕСА_1 , передав грошові кошти в сумі 2500 доларів США ОСОБА_2 та останній написав особисто боргову розписку про отримання від мене грошових коштів та зобов`язався їх повернути в строк до 05.01.2021 року.

10.01.2021 року я зустрівся зі ОСОБА_2 та останній повідомив, що він знайшов клієнта на розкручування підписників, проте йому не хватає на це грошових коштів, та навіть показав переписку з цим нібито замовником та попросив в мене ще 6900 доларів США. Звичайно, Довіряючи ОСОБА_2 я погодився останньому надати грошові кошти в сумі 6900 доларів США та попросив написати боргову розписку. Так, ОСОБА_2 написав боргову розписку на отримання від мене грошових коштів в сумі 6900 доларів США та строком повернення 15.01.2022 року….».

Аналогічні покази позивачем були надані в якості потерпілого в кримінальному провадженні 24 жовтня 2022 року, будучи попередженим про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384 КК України (завідомо неправдиве показання).

Встановлено, що в межах кримінального провадження № 0000062 будь-якій особі не оголошено про підозру.

Виходячи з наведеного, суд вважав, що між сторонами не виникли правовідносини за договором позики, оскільки виходячи із дійсного його змісту, про що позивач зазначив на досудовому розслідуванні у своїх показаннях як потерпілий, будучи попереджений про кримінальну відповідальність, за своїм характером та змістом такі відносини мали ознаки спільної діяльності між сторонами шляхом вкладення їх в спільну справу з метою отримання прибутку, і за своєю правовою природою не є позиковими, а тому за наявності доведення права вимоги вказаних у розписках грошових коштів, позивачем обрано невірний спосіб захист своїх прав.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на наступні обставини.

Відповідно до правового висновку, висловленого ВСУ в постанові від 18 жовтня 2017 року у цивільній справі №6-1662ц17, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів приходить до висновку, що в наданих суду боргових розписках чітко зазначено, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в борг і зобов`язується їх повернути у визначений в розписці строк. В даних розписках відсутні будь-які умови або застереження стосовно того, що позивач, як позичальник, дає в борг відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти як вклад у спільний бізнес чи спільну діяльність в цілому. Посилання суду на матеріали (копії), надані Бориспільським РУП ТУ НІ в Київській області з кримінального провадження №0000062, відомості щодо якого були внесені до ЄРДР 20 січня 2022 року, в якому містяться розписки, копії яких були долучені до позовної заяви, є абсолютно безпідставними та невірно витлумачені судом.

Таким чином, в даних подіях немає підтвердження факту виникнення чи існування між сторонами спільної діяльності чи спільного бізнесу, а йде мова про те, відповідач, користуючись довірою позивача, не розрахувався за виведення криптовалюти, та ще й взяв в борг грошові кошти, які не мав наміру повернути. При тому, спільна діяльність - це інструмент ведення бізнесу в Україні, наявність якої чітко врегульована. Спільна діяльність - це діяльність двох і більше учасників без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що здійснюється на основі об`єднання вкладів учасників або без їх об`єднання, і що не суперечить законодавству.

Податкове законодавство визначає, що спільна діяльність - це господарська діяльність зі створенням або без створення юридичної особи, яка є об`єктом спільного контролю двох або більше сторін відповідно до письмової угоди між ними. Відповідно до положень статей 1132, 1133 ЦК України, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Крім цього, визначення спільної діяльності міститься в ГК України, а саме: в ч. 4 ст.176: «Суб`єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб`єкта господарювання, на умовах, визначених договором про спільну діяльність.

У разі якщо учасники договору про спільну діяльність доручають керівництво спільною діяльністю одному з учасників, на нього може бути покладено обов`язок ведення спільних справ. Такий учасник здійснює організаційно-управлінські повноваження на підставі доручення, підписаного іншими учасниками». Договір про спільну діяльність укладається в письмовій формі і може бути двох видів: Договір, за умовами якого його учасники не об`єднують свої внески, але діють спільно для досягнення певної мети. Такий договір не має на меті одержання прибутку його учасниками і тому податкових і бухгалтерських зобов`язань у процесі його виконання не виникає. Договір, за умовами якого його учасники об`єднують свої внески та діють спільно з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Такий договір про спільну діяльність називається договором простого товариства (п. 1 ст. 1132 ЦКУ).

В такому випадку в учасників виникають податкові зобов`язання.

Отже, обов`язково повинен бути письмовий договір про спільну діяльність. Такий договір, де має місце залучення грошових коштів, реєструється в податкових органах, навіть якщо він укладений без створення юридичної особи. До того ж, такий договір має бути укладений між суб`єктами господарювання, а відповідач таким не є.

Таким чином, суд першої інстанції, належним чином не дослідивши матеріали справи, надав власну оцінку розпискам всупереч їх реального змісту, і посилаючись на протокол допиту позивача, як потерпілого, і матеріали кримінального провадження, підтримав версію представника відповідача щодо спільної діяльності.

Проте, ні розписки, ні матеріали кримінального провадження не вказують на наявність навіть хоч якихось ознак такої діяльності.

Зі змісту рішення вбачається, що відповідач не заперечував факт отримання від позивача в борг грошових коштів, просто саме його представник перевів і зосередив увагу суду на кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 9 400 доларів США, відшкодування за порушення виконання зобов`язання у розмірі 3% річних в сумі 545 доларів США, а всього грошові кошти в сумі

9 945 доларів США.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , борг за договором позики в сумі 9 400 (дев'ять тисяч чотириста) доларів США, відшкодування за порушення виконання зобов'язання у розмірі 3% річних в сумі 545 (п`ятсот сорок п'ять) доларів США, а всього грошові кошти в сумі 9 945 (дев'ять тисяч дев'ятсот сорок п'ять) доларів США.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: