ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 201/196/23

провадження № 61-15671 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України, російська федерація в особі уряду російської федерації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Євгена Володимировича на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року у складі судді Наумової О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І.,Барильської А. П., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення російської федерації.

Позовна заява обґрунтована тим, що він є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що з 2014 року він впроваджував активну волонтерську діяльність, був головою громадської організації «Оборона Маріуполя». В період 2014-2015 років йому декілька разів надходили погрози з російських номерів щодо застосування фізичної сили до нього та членів його родини.

Після повномасштабного вторгнення рф в Україну та введення 24 лютого 2022 року воєнного стану, розуміючи небезпеку застосовування репресій до нього, як активіста, 25 лютого 2022 року він вивіз сім`ю до м. Дніпра, а потім у більш безпечний регіон України, плануючи повернутися до м. Маріуполя та вступити до територіальної оборони, але не зміг цього зробити, оскільки місто вже було оточено.

З лютого 2022 року він позбавлений можливості користуватися належною йому квартирою, яка знадиться на окупованій території у м. Маріуполі Донецької області, у зв`язку з чим вважає, що йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду яку, на його думку, має відшкодувати як Держава Україна так і рф, адже він залишився без житла та речей, постійно перебуває у стані стресу та нервозності.

Вказував, що Державою Україна, зокрема, не виконано обов`язку щодо евакуації та забезпечення іншим житлом, не розроблено механізм отримання компенсації за зруйноване майно, а отже не виконано позитивні обов`язкищодо забезпечення права власності.

Рф, як країна, що вчинила військову агресію проти України, зобов`язана відшкодувати майнову та моральну шкоду на підставі міжнародних актів, зокрема, Конвенції ООН «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року.

Сума матеріальної шкоди визначена ним на підставі довідки від 02 січня 2023 року про оціночну вартість квартири, яка становить 399 588, 82 грн, з урахуванням покращень (ремонту) квартири на суму 440 000 грн, що разом складає 839 588, 82 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України на свою користь моральну шкоду, завдану внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, в розмірі 100 000 грн; стягнути з рф на свою користь майнову шкоду в розмірі 839 588, 82 грн, завдану внаслідок руйнування квартири АДРЕСА_1 , та 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за недоведеністю. Зокрема, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому майнової шкоди та її розміру.

Суд першої інстанції врахував, що при розгляді справи представник позивача - Чекарьов Є. В. вказував, що на цей час ОСОБА_1 проживає у Німеччині, проте суду не надано жодних доказів на підтвердження цієї обставини, зокрема, що позивач дійсно виїхав з м. Маріуполя, не надано даних про перетин кордону та інших доказів, які підтверджують факт проживання позивача (перебування) за кордоном, тобто не доведено обставин, що позивач дійсно не користується належною у м. Маріуполі квартирою.

Також суд першої інстанції врахував, що за приписами частини п`ятої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року російська федерація, як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08 червня 1977 року, несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення, а постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації.

Водночас суд звернув увагу на суперечливість обставин, викладених у позові позивачем, який у прохальній частині просив стягнути майнову шкоду, заподіяну внаслідок руйнування квартири, тоді як представник позивача в судовому засіданні зазначав, що квартира вціліла, проте позивач позбавлений можливості нею користуватися. Клопотань про допит позивача як свідка з метою підтвердження відомостей про обставини позбавлення користування майном або про витребування доказів сторона позивача не заявляла, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди за недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходили з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди.

Крім того позивач, посилаючись на те, що має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції, Конвенція), разом з тим, не зазначив, які саме зобов`язання не виконала держава щодо забезпечення евакуації. При цьому суд врахував, що на виконання свого позитивного обов`язку щодо здійснення евакуаційних заходів постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2022 року № 940 затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України щодо удосконалення механізму проведення евакуації. Крім того, Кабінетом Міністрів України прийнято ряд постанов: від 29 липня 2022 року № 854 «Про утворення Координаційного штабу з питань проведення обов`язкової евакуації населення в умовах воєнного стану»; від 27 березня 2022 року № 385, якою затверджено Порядок тимчасового переміщення (евакуації) та забезпечення умов для перебування на території України, де не ведуться бойові дії, або за межами України дітей та осіб, які проживають або зараховані до закладів різних типів, форм власності та підпорядкування на цілодобове перебування.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Є. В. залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чекарьов Є. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо стягнення шкоди за втрату незруйнованого нерухомого майна, що знаходиться на окупованій території, у зв`язку з неможливістю користування цим майном (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); недослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 201/196/23 із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Є. В. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про недоведеність майнової та моральної шкоди, залишили поза увагою довідку від 02 січня 2023 року про оціночну вартість квартири, яка, з урахуванням покращень у квартирі (ремонту), доводить розмір майнової шкоди на заявлену позиваем суму 839 588, 82 грн.

Суди не врахували, що позивач лишився без власного житла і речей, знаходиться у стані постійного стресу та нервозності, а тому має право на відшкодування моральної шкоди.

Вказує, що у прохальній частині позову помилково зазначено про стягнення шкоди за руйнування квартири, фактично квартира не є зруйновного чи пошкодженою.

Водночас оскільки висновки Верховного Суду щодо відшкодування шкоди за втрату незруйнованого нерухомого майна, що знаходиться на окупованій території, у зв`язку з неможливістю користування цим майном, відсутні, просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах; судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 листопада 2006 року та від 08 грудня 2006 року, ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину від 01 липня 1997 року та від 14 листопада 2006 року належить квартира АДРЕСА_1 (а. с. 8, 9).

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 січня 2023 року, сформованої з використанням Єдиної бази звітів про оцінку, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 399 588, 82 грн, оціночна вартість поліпшень - 399 588, 82 грн (а. с. 10).

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил держави-агресора на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Є. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Щодо майнової шкоди

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Зобов`язання про відшкодування шкоди- це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.

Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326.

Відсутність порушеного належного позивачу майнового права виключає стягнення майнової шкоди на його користь.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про завдання йому майнової шкоди як внаслідок руйнування квартири, так і внаслідок позбавлення можливості користуватися цим майном, відмовив у задоволенні цих вимог за недоведеністю.

Суд першої інстанції також врахував суперечливість обставин, викладених у позовній заяві позивачем, який, посилаючись як на підставу відшкодування майнової шкоди, вказував на неможливість користування належною йому квартирою, яка знадиться на окупованій території у м. Маріуполі Донецької області, в прохальній частині позову, разом з тим, просив відшкодувати майнову шкоду, завдану внаслідок руйнування квартири.

Також суд першої інстанції вказав про відсутність доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач дійсно виїхав з м. Маріуполя Донецької області та не користується належною йому квартирою, яка знаходиться на окупованій території.

Разом із цим, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги позивача в частині відшкодування майнової шкоди російською федерацією, не дослідив всебічно, повно і об`єктивно надані позивачем докази на підтвердження підстав завдання йому матеріальної шкоди, не мотивував відхилення доказів, наданих стороною позивача, обмежившись загальними лише положеннями залишення без змін судового рішення, що свідчить про порушення апеляційним судом вимог статей 89, 263, 265, 382 ЦПК України.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду

від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження

№ 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з російської федерації, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач не навів достатніх доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди,не підтвердив розмір цієї шкоди. Сам лише факт вчинення збройної агресії проти України, на думку судів попередніх інстанцій, не є безумовною підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди.

З такими висновками суд касаційної інстанції не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження

№ 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та погоджуючись з його висновком про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з російської федерації, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам позовної заяви й апеляційної скарги позивача, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни він зазнав душевних страждань, втратив душевний спокій, постійно перебуває у стані стресу та нервозності.

Під час вирішенні спору апеляційним судом не надано належної оцінки порушенню прав позивача на життя, свободу пересування, триваючому характеру дій держави-агресора, характеру вимушених змін у житті позивача, глибині душевних страждань, впливу збройної агресії російської федерації проти України на нормальні життєві зв`язки позивача, необхідність застосування додаткових зусиль для організації позивачем свого життя.

Не оцінивши належним чином доводи позивача щодо завданої йому моральної шкоди російською федерацією, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, апеляційний суд не визначив необхідну й достатню сатисфакцію для позивача завданою агресивними діями російської федерації.

Подібні висновки у спірних правовідносинах узгоджуються з висновками Верховного Суду при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за рахунок російської федерації внаслідок збройної агресії проти України, які викладено у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 (провадження № 61-8795св 23), від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 (провадження № 61-8229св24).

Водночас Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з Держави Україна за недоведеністю.

Судами враховано, що на виконання свого позитивного обов`язку щодо здійснення евакуаційних заходів постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2022 року № 940 затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України щодо удосконалення механізму проведення евакуації, та прийнято ряд постанов: від 29 липня 2022 року № 854 «Про утворення Координаційного штабу з питань проведення обов`язкової евакуації населення в умовах воєнного стану»; від 27 березня 2022 року № 385, якою затверджено Порядок тимчасового переміщення (евакуації) та забезпечення умов для перебування на території України, де не ведуться бойові дії, або за межами України дітей та осіб, які проживають або зараховані до закладів різних типів, форм власності та підпорядкування на цілодобове перебування.

Позивач не зазначив факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення Державою Україна конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) щодо забезпечення евакуації, отже, не обґрунтував вимогу про відшкодування саме Державою Україна моральної шкоди з цих підстав, а тому є правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, з якими погоджується й Верховний Суд.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди з російської федерації підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для належного апеляційного перегляду справи в цій частині, повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, з урахуванням висновків, висловлених у постановах Верховного Суду, наведених у цій постанові.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу у розумний строк з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити докази, надати правову оцінку доводам і запереченням сторін спору.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чекарьов Є. В. заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України, посилаючись на те, що ця справа містить виключну правову проблему.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

В заявленому клопотанні відсутні посилання на обставини справи, які по-різному тлумачяться судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, що свідчило б про необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Заявляючи клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Чекарьов Є. В. фактично мотивував його неправильним, на його думку, застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права до правовідносин, що виникли між сторонами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Тобто, передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді у разі неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків і такі механізми є ефективними.

За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Є. В. П. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Євгена Володимировича про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чекарьова Євгена Володимировича задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з російської федерації майнової та моральної шкоди скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович