ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/5182/24 Провадження № 2/636/1990/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

за участю секретаря судового засідання Селевко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: Чугуївська міська рада Харківської області, про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним та його часткове скасування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 18.05.2004, видане Відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 18.05.2004 № 220/4, в частині належності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права спільної часткової власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , та вважати її такою, що не використала право на приватизацію державного житлового фонду, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на час здійснення безоплатної приватизації спірної квартири вона була неповнолітньою дитиною, тому від її імені спірну квартиру приватизував її батько - ОСОБА_2 , без повідомлення про такі дії позивача та без згоди останньої. Внаслідок таких дій відповідача ОСОБА_2 позивач була позбавлена права вільного вибору способу задоволення своїх житлових потреб при досягненні повноліття. До того ж вказано, що позивач є дружиною військовослужбовця, який проходить військову службу у Збройних Силах України та наразі боронить Україну від збройної агресії рф, є учасником бойових дій, що дає право його сім`ї (дружині та малолітньому сину) на житло від військового відомства і на даний час чоловік позивача зареєстрований при військовій частині і вирішується питання щодо постановки його на квартирний облік разом з родиною (дружина - позивач та дитина) за місцем проходження військової служби з метою одержання для проживання службового або орендованого військовою частиною житлового приміщення, оскільки житлом не забезпечений. Позивач заперечує проти прийнятого батьком рішення і на підставі викладеного просить визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 18.05.2004 в частині належності позивачу права спільної часткової власності на 1/3 частину спірної квартири та вважати її такою, що не використала право на приватизацію державного житлового фонду.

Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала та просила її задовольнити.

Відповідачі подали заяви, у яких просили проводити розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги визнали та не заперечують проти їх задоволення.

Представник третьої особи - Горшков В., яка діє на підставі належним чином завіреної довіреності, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, справу вирішити відповідно до вимог чинного законодавства, надавши письмові пояснення по справі.

Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши матеріали справи встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини 1 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно наданого Свідоцтва про право власності від 18.05.2004, виданого Відділом житлово-комунального господарства та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 18.08.2004 року № 522220/4, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/3 частини квартири кожному.

Згідно наданого Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 .

З копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому на час проведення приватизації їй виповнилось 13 років.

Позивач стверджує, що на момент здійснення безоплатної приватизації зазначеної квартири у 2004 році позивач була неповнолітньою дитиною, тому від її імені виступав батько ОСОБА_2 , без повідомлення про такі дії і весь час позивач вважала, що зазначена квартира є особистою власністю лише її батька та її матері, до того ж у родині ще є син, який у приватизації не приймав участь, а документами про право власності на квартиру позивач не цікавилася та з ними не ознайомлювалася і позивач вважає, що вказане свідоцтво про право власності на житло безпосередньо стосуються його прав і законних інтересів і воно було отримано відповідачами без згоди позивача і з досягненням позивачем повноліття позивач заперечує проти такого прийнятого рішення, оскільки воно обмежує в теперішній час законні права позивача стосовно зарахування та перебування на квартирному обліку і подальшої самостійної за власним вибором безоплатної приватизації житлової площі.

Представником третьої особи замість письмових пояснень поданий відзив на позов, в якому зазначено, що при здійсненні приватизації в травні 2004 року майнові право позивача жодним чином не були порушені. Однак згідно наданої представником копії заяви про приватизацію від імені ОСОБА_2 , вона підписана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто від імені дитини заяву ніхто не підписував.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом п. 4 Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло.

У пункті 18 вищевказаного Положення зазначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей.

Як зазначено у позові, батьки позивача повідомили, що письмової згоди на приватизацію спільної житлової площі батьки позивача не надавали, у заяві біля прізвища дитини свої підписів не ставили, що є підставою для визнання приватизації недійсною.

Вищевказані обставини узгоджуються з постановою ВССУ, справа № 752/12075/15-ц, від 22.03.17.

Окрім цього на час приватизації позивачу було 13 років, в розумінні ст. 31 ЦК України вона була фізичною особою з частковою цивільною дієздатністю.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизації підлягає Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

В розумінні ч. 2 ст. 8 цього Закону, право на одержання у приватну власність житла повинні набувати громадяни, які на законних підставах мешкали у цих квартирах.

Законом передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.

Батько та мати позивача, приватизуючи квартиру, не виконали всіх дій, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не дотримались Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992. До того ж згідно діючого законодавства вони мали право розпоряджатися майном, а не правом позивача на приватизацію квартири.

Статтею 27 ЦК України визначено правило, згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним.

З цього виходить, що батько позивача, приватизуючи квартиру від імені позивача, фактично позбавили її права, після досягнення нею повноліття скористатися правом на приватизацію житла за її власним вибором у майбутньому.

Так, наразі позивач є дружиною військовослужбовця, який проходить військову службу та має намір стати на квартирний облік для одержання службового житлового приміщення, однак не може цього зробити разом з родиною.

Видача свідоцтва про право власності на вказану квартиру обмежило право позивача на поліпшення житлових умов та реалізацію в майбутньому права на приватизацію.

Приймаючи до уваги вищевказані обставини, слід визнати, що приватизацію цієї квартири було проведено з порушенням діючого законодавства.

Отже, після винесення рішення про скасування вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, право позивача на приватизацію житла буде відновлено.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

На момент отримання Свідоцтва про право власності від 18.05.2004 року позивач особисто згоди на приватизацію не надавала, заяву на приватизацію не підписувала. Саме через те, що батьки позивача включили її до приватизації даної квартири, позивач в подальшому позбавлена права приймати участь у приватизації якогось іншого нерухомого майна, що в свою чергу порушує та звужує її права.

Таким чином, свідоцтво про право власності від 18.05.2004 року, видане Відділом житлово-комунального господарства та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 18.05.2004 року № 220/4, в частині надання позивачу у власність 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , має бути скасованим.

Статтею 345 ЦК України, визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного(комунального)підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до змісту ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», житлові чеки - це приватизаційні папери, які отримують усі громадяни України і які використовуються при приватизації державного житлового фонду.

Частиною 4 ст. 5 вказаного Закону передбачено, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до п.п. 1 ст. 8 цього Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Пунктом 2 цієї ж статті передача визначено, що займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 3 ст. 8 цього Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Порядок приватизації квартир, визначений «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджений Наказом Міністерства ЖКХ України № 396 від 16.12.09 року. Згідно п.п. 17, 18, 20 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.

Стаття 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, позивачем надано докази на підтвердження фактів викладених у позові, у зв`язку з чим та враховуючи заяви відповідачів про визнання позову, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сплачений судовий збір позивачем при пред`явленні позову підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі, оскільки позов задоволено у повному обсязі. Однак позивач у позові просила судові витрати покласти на неї, тому сплачений судовий збір стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 280-283, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: Чугуївська міська рада Харківської області, про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним та його часткове скасування задовольнити.

Визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 18.05.2004 року, видане Відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради, згідно з розпорядженням (наказом) від 18.05.2004 року № 220/4, в частині належності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права спільної часткової власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 .

Вважати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , такою, що не використала право на приватизацію державного житлового фонду.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 09.09.2024.