КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8650/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Саадулаєва А.І.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

встановив:

30 червня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову вказує, що наказом ДП "Адміністрація морських портів України" від 11 серпня 2016 року №255/о позивача прийнято на роботу в ДП "АМПУ" в особі Миколаївської філії на посаду заступника начальника юридичної служби. Наказом ДП "АМПУ" позивача переведено на посаду начальника юридичної служби. Наказом ДП "АМПУ" №1395-к від 27 грудня 2017 року позивача переведено на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями юридичної служби апарату управління ДП "АМПУ". Місце роботи: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Уважає, що при переїзді позивача з м. Миколаєва до м. Одеси роботодавець на підставі частини 2 статті 120 КЗпП зобов`язаний був виплатити одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість, однак цього не зробив.

Зазначає, що у зв`язку із переїздом на нове місце роботи з відповідача підлягає стягненню 25 300,00 гривень. З урахуванням того, що позивач переїжджав з малолітньою дитиною, яка перебуває на повному утриманні позивача без участі матері та фактично з ним проживає, відтак підлягає стягненню додатково 25 відсотків від зазначеної суми, що виплачується за члена сім`ї, а саме - 6 325,00 гривень.

Крім того, в період роботи в ДП «АМПУ» наказом від 29 грудня 2018 року № 513-к з нагоди святкування Нового року заохочено працівників апарату управління ДП «АМПУ» премією у розмірі посадового окладу. Згадана премія позивачу виплачена не була.

В обґрунтування вимоги про стягнення премії з нагоди святкування Нового року посилається на наказ ДП "АМПУ" від 29 грудня 2018 року №513-к "Про заохочення працівників". Зазначає, що розмір премії, що підлягає стягненню з відповідача, становить 28 700,00 гривень.

Також вказує, що ДП «АМПУ» не виплатило позивачу у 2018 році заохочення у розмірі посадового окладу, як штатному працівнику, безперервний стаж роботи якого в апараті управління ДП «АМПУ» складає не менше 1 року, та який відпрацював повний календарний рік без періодів тимчасової непрацездатності.

Вказує, що у випадку, якщо позивачем виконано всі умови пункту 3.3.3 колективного договору ДП "АМПУ", у відповідача настає обов`язок заохотити позивача у розмірі посадового окладу за відпрацьований повний календарний рік без періодів тимчасової непрацездатності. Відтак, з відповідача підлягає стягненню заохочення у розмірі 28 700,00 гривень.

Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 10 листопада 2021 року № 277/2 позивача звільнено з роботи за частиною 1 статті 38 КЗпП України.

У зв`язку з порушенням відповідачем виплати вказаних сум, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 215 671,40 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ДП "АМПУ" премію з нагоди святкування Нового року у розмірі 28 700,00 гривень; заохочення за відпрацьований повний календарний 2018 рік без періодів тимчасової непрацездатності у розмірі 28 700,00 гривень; одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 25 300,00 гривень та 6 325,00 гривень за переїзд разом з позивачем його дитини; середній заробіток за час затримки при розрахунку при звільненні у розмірі 215 671,40 гривень. Стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, посилаючись, що таке ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що не згоден з висновками суду, оскільки суд не звернув уваги, що у спірних правовідносинах не було прийняття позивача на роботу в ДП "АМПУ" в порядку переведення з іншого підприємства, а відбулось переведення ОСОБА_3 з Миколаївської філії ДП "АМПУ" до Апарату управління ДП "АМПУ". Внаслідок цього суд помилково застосував положення частини 3 статті 120 КЗпП України замість частини 2 статті 120 КЗпП України.

Звертає увагу, що обставини переведення позивача на роботу в іншу місцевість не стосуються переїзду у зв`язку з прийняттям його на роботу в іншу місцевість, переведення відбувалось в межах одного підприємства.

Частиною 2 статті 120 КЗпП України врегульовано переведення працівників на іншу роботу, коли це пов`язано з переїздом в іншу місцевість в межах одного підприємства. У той же час, у частині 3 статті 120 КЗпП України мова йде про прийом працівників на роботу в іншу місцевість, який відбувається із одного підприємства в інше підприємство.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував того, що одноразова допомога, передбачена частиною 2 статті 120 КЗпП України, є державною гарантією (а не правом підприємства), право на отримання якої виникає у працівника при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Уважає, що суд не вірно надав оцінку положенням Колективного договору ДП «АМПУ», оскільки аналіз положень пункту 3.3.3 Колективного договору дозволяє зробити висновок, що за своїм змістом передбачене заохочення не залежить від показників діяльності підприємства, а виплачується кожного року. Таке заохочення має систематичний характер, оскільки виплачується кожного року.

Стверджує, що суд помилково ототожнив заохочення за пунктом 3.3.3. Колективного договору ДП «АМПУ» з премією, оскільки зазначена виплата є доплатою, що виплачується за настанням певних умов, а саме: працівник повинен бути в штаті апарату управління, мати безперервний стаж роботи в апараті управління ДП «АМПУ» не менше 1 року, відпрацювати повний календарний рік без періодів тимчасової непрацездатності.

Відтак, скаржник уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що роботодавець має право зменшити або взагалі припинити виплату заохочення, передбачене пунктом 3.3.3. Колективного договору ДП «АМПУ».

На думку скаржника, суд безпідставно пов`язав виплату заохочення за пунктом 3.3.3. Колективного договору ДП «АМПУ» з наявністю рапорту начальника юридичного департаменту та позитивної резолюції Голови ДП «АМПУ», оскільки зміст вказаного пункту не містить таких вимог.

Відповідач не заперечував наявність фінансової можливості виплатити позивачу заохочення згідно пункту 3.3.3. Колективного договору ДП «АМПУ», наявність фінансової можливості виплатити позивачу заохочення згідно вказаного пункту Колективного договору ДП «АМПУ» підтверджується виплатою працівниками апарату управління та філії Днопоглиблювальний флот одноразової винагороди за підсумки роботи за 2018 рік. Відповідач у відзиві не надав пояснення щодо переваги однієї виплати перед іншою.

Вказує, що наказом ДП «АМПУ» від 29.12.2018 № 513-к відповідно до пункту 3.3.2 Колективного договору з нагоди святкування Нового року заохочено премією у розмірі посадового окладу працівників апарату управління ДП «АМПУ». Підставою для виплати премії працівникам ДП «АМПУ» відповідно до вказаного наказу був саме пункт 3.3.2 Колективного договору, який передбачає обов`язок Адміністрації преміювати та заохочувати працівників, зокрема, до державних, релігійних, професійних та інших свят. Зазначена премія виплачувалася всім працівникам ДП «АМПУ» з нагоди святкування Нового року та не залежить від виробничих результатів діяльності кожного працівника чи особистого вкладу в розвиток підприємства, а виплачувалася, при наявності можливості, за рішенням керівника до свята.

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати, є помилковими.

Враховуючи те, що ДП «АМПУ» не було виплачено позивачу при звільненні премію з нагоди святкування Нового року, одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість, заохочення за відпрацьований повний календарний 2018 рік без періодів тимчасової непрацездатності, з ДП «АМПУ» підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11 листопада 2021 року по 11 травня 2022 року.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 17 травня 2018 року у справі №813/6254/15, від 23 травня 2018 року у справі №813/5421/15, від 14 грудня 2020 року по справі № 569/11722/16-ц, від 09 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц, від 09 червня 2022 року у справі № 756/14477/19, від 05 липня 2023 року у справі № 306/2066/21, від 11 липня 2018 року у справі № 487/1519/17.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

19 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ДП "Адміністрація морських портів України" на апеляційну скаргу.

Уважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою, а викладені у ній доводи є такими, що не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Уважає помилковими посилання скаржника на частину 2 статті 120 КЗпП України, як на підставу для виплати одноразової допомоги при переїзді в іншу місцевість.

Вказує, що відповідно до пункту 3.1. Положення про Миколаївську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені Підприємства частину господарської діяльності. Філія має окремий баланс, який входить до зведеного балансу Підприємства. Філія може відкривати поточні та інші рахунки в національній та іноземній валюті в установах банків.

Наказом Миколаївської філії ДП «АМПУ» від 11 серпня 2016 року № 255/о ОСОБА_3 призначено на посаду заступника начальника юридичної служби Миколаївської філії ДП «АМПУ» з визначеним місцем роботи - м. Миколаїв, вул. Заводська, 23. З огляду на зазначене, між Миколаївською філією ДП «АМПУ» та скаржником виникли індивідуальні трудові правовідносини у зв`язку із призначенням на посаду заступника начальника юридичної служби філії з конкретно визначеними посадовими обов`язками. При цьому, Миколаївська філія ДП «АМПУ» з огляду на вищенаведені норми Положення у даному випадку виступає самостійним роботодавцем і уповноважена в особі начальника філії укладати трудові договори з працівниками в межах її штатного розпису.

Враховуючи обставини справи та зміну роботодавця, посади, посадових обов`язків, у скаржника у зв`язку із призначення на посаду юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» фактично виникли нові трудові відносини у зв`язку із прийняттям на іншу посаду до іншого роботодавця.

З огляду на фактичне прийняття скаржника на нову роботу в іншу місцевість та припинення з ним попередньо укладеного трудового договору, до правовідносин, що виникли, підлягає застосуванню саме норма частини 3 статті 120 КЗпП України, а не частина 2 вказаної статті.

Щодо вимог про стягнення премії на підстав пункту 3.3.3 Колективного договору вказує, що премія відноситься до категорії заохочувальних та компенсаційних виплат, які прямо не передбачені актами чинного законодавства про оплату праці і провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Премія носить не обов`язковий, а факультативний характер. Отже, нарахування і виплата премії не є обов`язком роботодавця, а є його правом, яке відповідно до статті 97 КЗпП України встановлюється підприємством самостійно на підставі локальних нормативних актів підприємства.

У ДП «АМПУ» діє Колективний договір трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки, зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації в місті Києві за № 88 від 30 березня 2016 року (далі - Колективний договір).

Колективний договір містить норми, які передбачають можливість встановлення доплат і надбавок працівникам на умовах відповідного договору.

Обов`язковою умовою для заохочення працівника за відпрацювання повного календарного року без періодів тимчасової непрацездатності має бути фінансова можливість підприємства та результати праці, лише за наявністю яких виплата такої премії є можливою.

Премія відповідно до пункту 3.3.3. Колективного договору не носить систематичний характер, оскільки може бути виплачена за певних умов, а з урахуванням дискреційних повноважень керівника щодо її виплати та додаткового характеру її виплата може бути припинена взагалі.

Відтак твердження скаржника про систематичний обов`язковий характер такої премії та неможливість її невиплати є невірними та не відповідають положенням законодавства, Колективного договору та сформованій судовій практиці.

Звертає увагу, що відповідну премію ДП «АМПУ» не виплачувало жодному працівнику за результатами 2018 року та будь-якого року за період дії Колективного договору. Тобто не реалізовувалось право роботодавця щодо виплати відповідної премії в цілому по підприємству з урахуванням обмежених фінансових можливостей підприємства.

Премія, передбачена пунктом 3.3.2. Колективного договору, за нормами Колективного договору виплачується, враховуючи результати праці кожного працівника, фінансові можливості підприємства та за нагоди свята, що у сукупності і є підставою для преміювання конкретного працівника.

Звертає увагу, що рапортом начальника юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» визначено 6 працівників, якими при виконанні покладених на юридичну службу завдань та функцій було проявлено ініціативу, а також здійснювалось виконання позапланових обсягів робіт, що сприяє підвищенню ефективної роботи підприємства в цілому. Таким чином, з огляду на заохочувальний, стимулюючий характер премії як складової грошового забезпечення, та з урахуванням результатів продуктивності виконання посадових обов`язків на підставі пропозицій начальників підрозділів, керівником ДП «АМПУ» в межах своєї компетенції прийнято рішення про індивідуальне заохочення конкретних працівників, до яких ОСОБА_3 не визначено.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку вказує, що така вимога є похідною. Ураховуючи безпідставність первісних позовних вимог, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною, оскільки відповідачем виплачено позивачу всі належні суми при звільненні.

Посилається на надуманість підстав позову, оскільки позивач звернувся до суду лише через 5 років.

В обґрунтування відзиву посилається на правові висновки Верховного суду, викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі №813/5421/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 1840/2970/18, від 05 травня 2020 року по справі №316/2292/18, від 07 вересня 2022 року у справі № 753/7130/20, від 11 липня 2018 року у справі № 487/1519/17.

Мотивуючи наведеним, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача - Сидоренко Д.О. у судовому засіданні 23 травня 2024 року проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність на обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

В подальшому представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на частину 3 статті 120 КЗпП України, вказав, що виплата одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість ОСОБА_3 , начальнику юридичної служби Миколаївської філії ДП «АМПУ», погоджено не було, оскільки ОСОБА_3 не заявляв відповідної вимоги, про що свідчить як відсутність такої вимоги у заяві, наказі ДП «АМПУ» від 27.12.2017 №1395-к, так і відсутність окремого наказу з цього питання. Доказів наявності такого погодження позивачем не надано та не заперечувалось після надання відповідачем відзиву.

Також суд вказав, що ДП «АМПУ» не мала жодних підстав для виплати премії ОСОБА_3 , оскільки не було ані рапорту начальника юридичного департаменту, ані позитивної резолюції Голови ДП «АМПУ», ані наказу ДП «АМПУ» про заохочення ОСОБА_3 за відпрацювання повного календарного року без періодів тимчасової непрацездатності в розмірі посадового окладу (наказ є обов`язковою умовою для виплати будь-якої премії), відтак відповідно у ДП «АМПУ» відсутні підстави для заохочення ОСОБА_3 на підставі пункту 3.3.3. Колективного договору

Суд першої інстанції зазначив, що премія, передбачена пунктом 3.3.2. Колективного договору, має одноразовий характер, відноситься до категорії заохочувальних та компенсаційних виплат, які прямо не передбачені актами чинного законодавства про оплату праці і провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Наказом ДП «АМПУ» від 29.12.2018 №513-к «Про заохочення працівників» на підстав рапортів керівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ» за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну і плідну працю та з нагоди святкуванням Нового року наказано заохотити премією у розмірі посадового окладу певних працівників апарату ДП «АМПУ».

З матеріалів справи установлено, що наказом ДП «АМПУ» від 11 серпня 2016 року № 275/0 ОСОБА_3 призначено на посаду заступника начальника юридичної служби Миколаївської філії ДП «АМПУ», що підтверджується даними трудової книжки, виданої на ім`я позивача (том 1 а.с.19-24).

26 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до в.о. голови ДП "АМПУ" з проханням перевести його на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» з визначенням робочого місця за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1 (том 1 а.с. 124).

Наказом по особовому складу №1395-к від 27 грудня 2017 року, підписаним виконуючим обов`язки голови Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" В.В. Колосюк, начальника юридичної служби Миколаївської філії ДП «АМПУ» Смаля С.М. згідно із статтею 32 КЗпП України переведено на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ» постійно з 02 січня 2018 року. Визначено робоче місце за адресою м.Одеса, вул. Ланжеронівська, 1 (том 1 а.с. 28, 123).

Наказом про переведення №573-к від 28 серпня 2020 року ОСОБА_3 , провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ», тимчасово з 01 вересня по 30 жовтня 2020 року переведено на посаду начальника юридичної служби Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" з посадовим окладом згідно із штатним розписом (том 1 а.с. 32, 126).

Наказом №512/ОП виконуючого обов`язки начальника Миколаївської філії (Адміністрація Миколаївського морського порту) ДП "Адміністрація морських портів України" від 9 листопада 2021 року №512/ОПз метою забезпечення гарантій і компенсацій при переїзді на роботу в іншу місцевість, на підставі статті 120 КЗпП України, постанови КМУ від 02 березня 1998 №255, наказів ДА "АМПУ" від 28 серпня 2020 року №573-к "Про переведення" та від 27 жовтня 2020 року №666-к "Про зміну характеру трудового договору", заяви ОСОБА_3 від 08 листопада 2021 року, вирішено виплатити ОСОБА_3 , начальнику юридичної служби, одноразову допомогу у розмірі посадового окладу.

Наказом №277/о від 10 листопада 2021 року звільнено ОСОБА_3 начальника юридичної служби на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України - за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на інше місце проживання (том 1 а.с. 33).

Окрім того, з матеріалів справи убачається, що наказом №513-к від 29 грудня 2018 року на підставі пункту 3.3.2 Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП "АМПУ" за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну і плідну працю та з нагоди святкування Нового року заохочено премією у розмірі посадового окладу працівників апарату управління ДП "АМПУ" та філії "Днопоглиблювальний флот" ДП "АМПУ". Перелік осіб наведено в наказі. Прізвище позивача у переліку відсутнє (а.с. 128-131).

Рішенням Комсомольського районного суду міста Херсона від 21 серпня 2015 року установлено факт перебування малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні, вихованні та повному забезпеченні батька ОСОБА_3 , без участі матері.

Відмовивши в задоволенні позову в частині стягнення одноразової допомоги при переїзді суд, зокрема, зазначив, що ОСОБА_3 у заяві про переведення не заявляв такої вимоги, застосувавши норми частини 3 статті 120 КЗпП України.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 120 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Частиною 2 статі 120 КЗпП передбачено, що працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

За частиною 3 вказаної статті працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість" від 02 березня 1998 року №255 установлено, що працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються:

а) вартість проїзду працівника і членів його сім`ї (крім випадків, коли власник або уповноважений ним орган надає для цього відповідні засоби пересування) у порядку і в розмірах, встановлених законодавством для відряджень;

б) витрати на перевезення майна залізничним, водним і автомобільним транспортом (загального користування) вагою до 500 кілограмів на самого працівника і до 150 кілограмів на кожного члена сім`ї, який переїжджає. За згодою сторони, яка приймає, можуть бути оплачені витрати на перевезення майна більшої ваги.

За відсутності зазначених видів транспорту можуть бути оплачені витрати на перевезення майна повітряним транспортом від найближчої до місця роботи залізничної станції або від найближчого морського чи річкового порту, відкритого для навігації;

в) добові працівнику за кожний день перебування в дорозі у розмірі, встановленому законодавством для відряджень;

г) одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім`ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника;

д) заробітна плата за дні підготовки до переїзду і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі виходячи з посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи.

Якщо заздалегідь точно визначити розмір належних працівникові сум компенсації неможливо, то за згодою сторін йому видається аванс.

До членів сім`ї працівника, на яких виплачується компенсація, належать чоловік, дружина, а також діти і батьки подружжя, які перебувають на їх утриманні і проживають разом з ними.

Вартість проїзду членів сім`ї і перевезення їх майна, а також одноразова допомога їм виплачуються у разі, якщо вони переїжджають на нове місце проживання працівника до закінчення одного року з дня фактичного отримання ними жилого приміщення.

Працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами "а", "б", "в" і "д" цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

Аналіз пункту 1 Постанови №255 дозволяє зробити висновок, що така конкретизує іншу місцевість як інший населений пункт.

За частиною 1 статті 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до частини 1 статті 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Згідно частини 4 вказаної статті підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до частини 1 статті 32 КЗпП України в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я (частина 2 статті 32 КЗпП України).

Аналіз наведеного дозволяє зробити висновок, що при переведенні працівника в межах одного підприємства в іншу місцевість працівник не зобов`язаний заявляти вимогу щодо виплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість, оскільки така виплата є державною гарантією, а не правом роботодавця.

Окрім того, аналіз згаданих положень Господарського кодексу та Цивільного кодексу дозволяє зробити висновок про помилковість висновків суду першої інстанції, а також доводів представника відповідача про те, що у цьому випадку підлягає застосуванню частина 3 статті 120 КЗпП України, оскільки ОСОБА_5 переведено в іншу місцевість в межах одного підприємства на підставі наказу виконуючого голови ДП "Адміністрація морських портів" №1395-к від 27 грудня 2017 року.

Підпунктом "г" пункту 1 Постанови №255 визначено, що працівнику виплачується одноразова допомога в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім`ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим, матеріали цивільної справи не містять доказів того, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переїхала разом із батьком ОСОБА_3 за його новим місцем роботи.

За таких обставин, підстав для стягнення 6 325,00 гривень у зв`язку із переїздом члена сім`ї у цій справі не установлено і такі вимоги задоволенню не підлягають.

Відтак апеляційний суд робить висновок, що при переведенні в іншу місцевість позивачу належало до виплати одноразова допомога в розмірі 25 300 грн згідно частини 2 статті 120 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач визначив період затримки розрахунку при звільненні, за який він просить стягнути середній заробіток, з 11 листопада 2021 року по 11 травня 2022 року.

Згідно статті 117 КЗпП України, що була чинна в цей період, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З 19 липня 2022 року набрала нова редакція статті 117 КЗпП України , яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Відтак, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд з урахуванням конкретних обставин цієї справи, виходить із такого.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Апеляційний суд ураховує конкретні обставини цієї справи, вимоги справедливості та співмірності, ту обставину, що належна позивачу одноразова допомога мала бути виплачена у зв`язку із подією, що мала місце 27 грудня 2017 року, звільнення позивача відбулось 10 листопада 2021 року, до суду позивач звернувся лише у червні 2023 року, відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід зменшити до розміру суми заборгованості 25 300 гривень.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині відмови у стягненні премії, передбаченої пунктом 3.3.3 Колективного договору, а також виплати до свят, передбаченої пунктом 3.3.2 Колективного договору, колегія суддів зазначає про таке.

За приписами статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Статтею 98 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З наведених норм Закону випливає, що премія відноситься до додаткової заробітної плати, встановлення її розміру є правом, а не обов`язком роботодавця.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про морські порти» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Установлено, що в ДП «Адміністрація морських портів України» укладено Колективний договір трудового колективу апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки (том 1 а.с. 67-76).

Згідно статті 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Відповідно до пункту 1.2. Колективного договору положення цього договору поширюються на всіх штатних працівників апарату управління роботи ДП «Адміністрація морських портів України», а також на Голову ДП «Адміністрація морських портів України» і є обов`язковими для сторін, що його уклали.

Згідно пункту 3.3.1. Колективного договору адміністрація зобов`язується з метою матеріального стимулювання працівників у збільшенні прибутку і підвищення рентабельності підприємства, забезпеченні безпосереднього зв`язку премій за результатами праці кожного працівника, закріплення кваліфікованих кадрів і зміцнення трудової дисципліни здійснювати преміювання, встановлювати доплати і надбавки та виплачувати винагороди згідно з окремими Положеннями та переліками доплат і надбавок: Положення про оплату праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (Додаток 3 до Договору), Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (Додаток 5 до Договору), Положення про встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (Додаток 4 до Договору), Положення про одноразове заохочення апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» за виконання особливо важливої роботи (Додаток 8 до Договору), Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць, квартал працівникам апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (Додаток 9 до Договору), Положення про порядок нарахування та виплати працівникам апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» одноразової винагороди за підсумками роботи за рік (Додаток 11 до Договору).

Відповідно до пункту 3.3.2 Колективного договору, при наявності фінансової можливості адміністрація зобов`язувалась преміювати та заохочувати працівників, серед іншого, до державних свят.

Пунктом 3.3.3 Колективного договору визначено, що адміністрація заохочує в розмірі посадового окладу штатних працівників, безперервний стаж роботи яких в апараті управління ДП "АМПУ" складає не менше 1 року, та які відпрацювали повний календарний рік без періодів тимчасової непрацездатності, при наявності фінансової можливості Підприємства.

За змістом пункту 3.3.5. Колективного договору адміністрація зобов`язується проводити виплати, передбачені пунктами 3.3.1.-3.3.4. Договору залежно від фінансових можливостей ДП «Адміністрація морських портів України» з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, передбачених законодавством України.

Тобто, з аналізу положень Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» слідує, що виплата премій, доплат, надбавок та інших заохочувальних та компенсаційних виплат залежить від фінансових можливостей ДП «Адміністрація морських портів України» та здійснюється за результатами праці кожного працівника та фінансової можливості підприємства.

Щодо доводів скаржника про стягнення премії з нагоди святкування Нового року (відповідно до пункту 3.3.2 Колективного договору), апеляційний суд вказує про таке.

Наказом №513-к від 29 грудня 2018 року на підставі пункту 3.3.2 Колективного договору трудового колективу апарату управління державного підприємства "АМПУ" за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну і плідну працю та з нагоди святкування Нового року заохочено премією у розмірі посадового окладу працівників апарату управління ДП "АМПУ" та філії "Днопоглиблювальний флот" ДП "АМПУ".

Згідно наказу про заохочення працівників преміювання проводилося на підставі п. 3.3.2 Колективного договору трудового колективу апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016 - 2018 роки.

Із змісту наказу про преміювання №513-к від 29 грудня 2018 року убачається, що преміювання працівників відбулось за сумлінне відношення до виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну і плідну працю та з нагоди святкування Нового року.

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про те, що право встановлення надбавок та премій, належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 1840/2970/18, а саме преміювання та встановлення відповідних надбавок проводиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця.

Відтак, колегія суддів уважає помилковими доводи скаржника в частині обов`язку відповідача виплачувати такі премії та заохочення, а висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Установлено, що за подачу апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 2 588,06 гривень, що підтверджується даними квитанції про сплату №7237-0933-1015-2597 (том 2 а.с. 8).

За результатами розгляду справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зробила висновок про часткове задоволення вимог апеляційної, що становить 11,7% від заявлених скаржником вимог.

Ураховуючи положення статті 141 ЦПК України з ДП "Адміністрація морських портів України" на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, підлягає стягненню 302,80 гривень (2 588,06 х 11,7%).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року в частині відмови у стягненні одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 25 300 грн та відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення такого змісту.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 25 300 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 300 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, 302,80 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 02 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова