Справа № 337/3343/24
Провадження № 2о/337/196/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Кучерук І.Г.

з участю секретаря Нетяга М.І.

розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Комарова А.О. звернулася до судуіз заявою, в якій просить встановити факт смерті Громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши: датою смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцем смерті Україна, Запорізька область, Василівський район (стара назва - Михайлівський району село Любимівка, яке на час смерті було тимчасово окупованою російською федерацією територією України (рф, Бєлгородська область, село Тернівка), причиною смерті - пневмонія.

13.06.2024 року до суду від представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Комарової А.О. надійшла заява про заміну правових підстав/обґрунтувань за вже здійсненим зверненням в межах дійсної судової справи та просить суд розглянути подану заяву не як заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, а як заяву в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту, а саме факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті та встановити факт смерті Громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши: датою смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцем смерті російська федерація, Белгородська область, село Тернівка, причиною смерті - пневмонія.

Ухвалою від 14.06.2024 року заява залишена без руху для усунення недоліків.

24.06.2024 року до суду від представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Комарової А.О. надійшла заява проусунення недоліків разом з відмовою Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у проведенні державної реєстрації смерті.

Ухвалою від 26.06.2024 року у справі відкрито окреме провадження і призначено до судового розгляду.

Ухвалою від 01.08.2024 року, за клопотанням представника заявниці, судом витребувати від Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області інформацію чи паспортизувався паспортом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Любимівка, Михайлівського району, Запорізької області та чи виходив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 05.01.2024 року з громадянства України.

20.08.2024 року до суду від Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області надійшла відповідна інформація.

Представник заявниці адвокат Комарова А.О. надала заяву про розгляд справи без особистої участі заявниці та її представника, за наявними матеріалами справи, вимоги заяви підтримує у повному обсязі.

Заінтересована особа Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без присутності представника відділу.

Суд, за відсутності підстав для відкладення або оголошення перерви в судовому засіданні, передбачених ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності заявника та представника заінтересованої особи, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа про смерть встановленої форми, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до положень ч.2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.

Відповідно до п.п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявниці ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 16.01.1992 року, копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 30.08.2014 року.

Згідно долученого до матеріалів справи копії паспорту, заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянкою України.

Відповідно до інформації Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, згідно до ІП «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП ДМС України громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував паспорт громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_3 виданий 04.03.1996 року Михайлівським РВ УМВС України в Запорізькій області. Відомості щодо виходу з громадянства України громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в УДМС у Запорізькій області, відсутні.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Тернівка, Белгородської області, РФ.

Відповідно до інформації Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актового запису про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено.

Відповідно до відмови Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.06.2024 року, було відмовлено у проведенні державної реєстрації смертіОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як документ - копія медичного свідоцтва для підтвердження факту смерті, за формою не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024.

Суду надані копії світлин поховання і копія медичного свідоцтва про смерть серії 14 № 224069785 від 19.01.2024 року, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , місце смерті: РФ, Белгородська область, Яковлевський район, село Тернівка, причина смерті - пневмонія.

Враховуючи, що надане суду медичне свідоцтво про смерть не може бути прийняте органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті ОСОБА_2 , отримати свідоцтво про смерть батька на бланку українського зразка очевидно не можливе, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявниці.

Суд враховує, що факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу свідоцтва про смерть, та реалізації в подальшому всіх належних прав та свобод громадянина України.

Суд вважає необхідним прийняти до уваги при ухваленні рішення надані докази факту смерті, застосувавши до зазначених правовідносин так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Суд вважає за можливе застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території і території держави агресора можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявницею, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, тому наявні підстави для задоволення заяви.

Керуючись ст. 89, 229, 263-265, 294, 315-319, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши датою смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцем смерті - Російська Федерація, Белгородська область, село Тернівка, причиною смерті пневмонія.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду, протягом 30 днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складений 09.09.2024 року.

Суддя: