УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Лутая А.М.,

за участі секретаря судового засідання Жолоб К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Балаклійського відділу державної виконавчої служби в Ізюмському районі Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Токар Наталії Анатоліївни, стягувач ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ

У травні 2024 року боржник ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій зазначила, що у провадженні державного виконавця Балаклійського відділу Державної виконавчої служби в Ізюмському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Наталії Токар знаходиться виконавчий лист №2-157 виданий 04.02.2008 Володимир-Волинським міським судом Волинської області про стягнення з неї аліментів в розмірі по 100 гривень щомісячно на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 до досягнення ними повноліття.

Вказує, що вона є інвалідом 3 групи з 16 липня 2001 року, не працює, отримує тільки пенсію по інвалідності, яка на теперішній час дорівнює 2760,00 грн. До липня 2018 року розмір аліментів їй нараховували, як і зазначено у виконавчому листі по 100 гривень щомісячно. В лютому вона отримала пенсію, з якої було відраховано суму 1837,55 грн, тобто всього пенсії вона отримала 922,45 грн. На теперішній час з неї щомісячно стягують суму 500,00 гривень.

В квітні 2024 року вона звернулася до виконавчої служби з листом, в якому просила зробити перерахунок заборгованості по аліментам по ВП №6412977 згідно рішення суду по справі №2-157 Володимир-Волинського міського суду Волинської області., на що 14 травня 2024 року отримала відповідь (відмову), довідку № 22273 від 09.05.2024, в якій зазначено, що розрахунок заборгованості державним виконавцем нараховується відповідно до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» з врахуванням вимог СК України. Розмір заборгованості, як вона просила перерахувати з липня 2018 року, не був зроблений.

Вважає, що оскільки розмір аліментів у виконавчому документі був визначений в твердій грошовій сумі, виконавець, відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», повинен був індексувати розмір аліментів з суми 100 гривень.

Через те, що її законні вимоги не були виконані, розмір заборгованості не був перерахований державним виконавцем, тому вона змушена звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить визнати неправомірними дії державного виконавця Балаклійського відділу Державної виконавчої служби в Ізюмському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Наталії Токар, які полягають у неперерахуванні розміру заборгованості по аліментам по 100 гривень щомісячно з липня 2018 року по січень 2024 року по ВП №6412977 згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області по справі №2-157/2008.

Ухвалою суду від 07.06.2024 вказана скарга залишена без руху та ОСОБА_1 надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 28 червня 2024 року на підставі вказаної скарги, після усунення її недоліків, відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

22.07.2024 до суду надійшов відзив державного виконавця Токар Н.А. на скаргу, в якій вона просить відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 через її необґрунтованість та безпідставність. Зазначила, що розмір заборгованості по аліментам нараховувався державним виконавцем з урахуванням вимог статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 182 Сімейного кодексу України. При обчисленні розміру аліментів виконавець не може обмежуватись лише вимогами судового рішення, а повинен враховувати і вимоги діючого законодавства.

Боржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд скарги за її відсутності. Свої вимоги, зазначені у скарзі, підтримала та просила їх задовольнити.

Державний виконавець Токар Н.А. у своєму відзиві просила розглянути скаргу за її відсутності.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явилася, подала заяву про розгляд скарги за її відсутності. При вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов таких висновків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Зазначені конституційні положення відображено також в статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України «Про виконавче провадження».

За статями 1-2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Матеріалами справи встановлено, що 04 лютого 2008 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області видано виконавчий лист у справі № 2-157/2008 про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі по 100,00 гривень щомісячно на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення ними повноліття.

Виконавче провадження № 6412977 з примусового виконання вказаного виконавчого листа перебуває на примусовому виконанні в Балаклійському відділі державної виконавчої служби в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Боржник ОСОБА_1 в квітні 2024 року звернулася до державної виконавчої служби із заявою про перерахунок заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні.

На вказану заяву державним виконавцем Балаклійського відділу державної виконавчої служби в Ізюмському районі Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Токар Наталією Анатоліївною боржнику було надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 по аліментам станом на 29.01.2024 становить 132 566,60 грн. Розмір заборгованості по аліментам нараховувався державним виконавцем з урахуванням вимог статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 182 Сімейного кодексу України.

Частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що порядок стягнення аліментів визначається законом.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Тобто, законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Такий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 682/3112/18.

Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі№ 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Відповідна правова позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 04 березня 2020 року по справі № 682/3112/18.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам, державний виконавець, розраховуючи заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів з липня 2018 року, виходив із мінімального гарантованого розміру аліментів на рівні 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За викладених обставини суд дійшов висновку про те, що визначаючи суму заборгованості по аліментам, державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, і доводи боржника ОСОБА_1 цього не спростовують.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її скарги на дії державного виконавця.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» ст.ст.258,259,260,263,268,447,450,451 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Балаклійського відділу державної виконавчої служби в Ізюмському районі Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Токар Наталії Анатоліївни - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, яка подається на протязі п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 06.09.2024.

Суддя А.М.Лутай