справа № 757/1562/15-ц
головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 6 листопада 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 9 вересня 2008 року, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2706/0908/71-562, відповідно до якого відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 300 000 доларів США з процентною ставкою у розмірі 12,5 % річних, на строк до 9 вересня 2038 року. Для забезпечення договору, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №2706/0908/71-562-Р-1 від 9 вересня 2008 року, відповідно до якого, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 , що виникають з умов кредитного договору №2706/0908/71-562 від 9 вересня 2008 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу № 15, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2706/0908/71-562-Р-1 від 9 вересня 2008 року укладеного, між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведобанк», та ОСОБА_1 . В порушення прийнятих на себе зобов`язань, відповідачі кредит в обсязі, передбаченому кредитним договором не погасили і станом на 20 листопада 2014 року заборгованість відповідачів становить 581 704,35 долар США, що еквівалентно за курсом НБУ становить 8 810 494,09 грн, які позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року позов ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» заборгованість за договором позики у розмірі 581 704 долара 35 центів США, що по курсу НБУ станом на 20 листопада 2014 року становить 8 810 494 грн 09 коп. та в рівних частках витрати на оплату судового збору в розмірі 3 654 грн.

Ухвалою суду від 22 червня 2016 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2016 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 14 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 6 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» - Ковалевський Є.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що факт укладення договору факторингу та договору уступки прав вимог за договорами іпотеки і набуття ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прав нового кредитора і іпотекодержателя також підтверджує Держава, адже згідно ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (додається) - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є кредитором/іпотекодержателем у правовідносинах з відповідачами за договорами кредиту, іпотеки, поруки внаслілок правочинів, укладених з банком.

Вказує, що на підтвердження підстав та обґрунтувань позову, до позовної заяви були додані і в матеріалах справи містяться докази, зокрема: довідка-розрахунок заборгованості, копії договорів кредиту, поруки, іпотеки, факторингу, про відступлення прав за іпотечними договорами, витягів з реєстрів щодо заборгованостей, та про реєстрацію у державному реєстрі іпотек, 2-х повідомлень про відступлення права вимоги тощо.

Також просить долучити на стадії апеляційного провадження нові докази, а саме: інформацію № 258841223 від 28 травня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; заяву на видачу готівки від 9 вересня 2028 року; матеріали кредитної справи ОСОБА_1

24 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_1 -адвоката Самчук М.В., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами перехід права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, що укладалися з ОСОБА_1 , а відтак, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Наголошує на відсутності підстав для прийняття нових доказів на стадії апеляційного провадження.

Зазнчає, що в матеріалах справи відсутній належний розрахунок заборгованості, правильність якого можна було б перевірити, а тому відсутні належні та достовірні докази для встановлення заборгованості.

Також вказує про припинення поруки, оскільки платежі по кредиту припинилися 29 листопада 2011 року, а тому шестимісячний строк сплив у березні 2012 року, а з позовом до поручителя ОСОБА_2 позивач звернувся 19 січня 2015 року.

29 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Донченко К.Ю., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що як в первісній позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, позивач жодним чином не аргументує свої вимоги до ОСОБА_2 . Відсутні, як докази пред`явлення вимог до ОСОБА_2 , так і посилання на норми чинного законодавства, а тому відповідач-2 вважає, що позивачем допущено порушення процедури пред`явлення вимоги до відповідача-2, що в свою чергу впливає на правомірність позовних вимог.

Наголошує на тому, що порука є припиненою.

У судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокати Донченко К.Ю. та Самчук М.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» - адвокат Ковалевський Є.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції вважав, що представник позивача не надав до суду належних доказів, які б підтверджували законність прав його вимоги до відповідачів та не підтвердив жодним документом саму суму нарахованої ним заборгованості, та підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, що у свою чергу порушує право відповідачів.

Колегія апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він грунтується на суперечливих висновках самого суду, які указані ним в тексті оскаржуваного рішення.

Так, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні робить висновок, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором згідно оспорюваного договору відступлення права вимоги у ТОВ «Факторигова компанія «Вектор плюс» виникло право вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції також указано, що норми чинного законодавства не містять обмежень щодо можливості передачі на підставі договору відступлення права вимоги виконання зобов`язань за кредитним договором та сплати такої заборгованості.

В той же час, суд першої інстанції вважав що представник позивача не надав до суду належних доказів, які б підтверджували законність прав його вимоги до відповідачів та не підтвердив жодним документом саму суму нарахованої ним заборгованості, та підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, що у свою чергу порушує право відповідачів.

Судом апеляційної інстанції було перевірено матеріали справи щодо наявності заяви позивача про доповнення позову вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак такої процесуальної дії сторони по справі та процесуального документу суду щодо прийняття такого доповнення не виявлено.

Сам висновок суду щодо ненадання до суду стороною позивача належних доказів, які б підтверджували законність прав його вимоги до відповідачів обґрунтовано невиконанням стороною позивача вимоги суду першої інстанції про витребування доказів.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено було судом першої інстанції, 9 вересня 2008 року, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2706/0908/71-562, відповідно до якого відповідачу ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 300000 доларів США з процентною ставкою у розмірі 12,5 % річних, на строк до 09 вересня 2038 року. Для забезпечення договору між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №2706/0908/71-562-Р-1 від 09.09.2008, відповідно до якого, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 , що виникають з умов кредитного договору №2706/0908/71-562 від 9 вересня 2008 року.

Додатком №1 до кредитного договору №2706/0908/71-562 від 9 вересня 2008 року було встановлено графік погашення заборгованості рівними частинами по 833 долари США.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу № 15, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2706/0908/71-562-Р-1 від 9 вересня 2008 року укладеного, між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведобанк», та ОСОБА_1 .

Відповідна обставина була доведена до відома позичальника та поручителя у повідомленні від 14 грудня 2012 року (а.с. 39, Т.1).

За твердженням позивача в порушення прийнятих на себе зобов`язань відповідачі кредит в обсязі, передбаченому кредитним договором, не погасили, і станом на 20 листопада 2014 року заборгованість відповідачів становить 581704,35 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ становить 8 810 494,09 грн, які позивач просив стягнути з відповідача.

Сторона відповідачів не спростували сам факт отримання коштів у кредит від попереднього кредитора, однак вважала недоведеною обставину щодо набуття новим кредитором права вимоги до позичальника та поручителя.

У підтвердження своїх заперечень представником позичальника було додано текст ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року, якою було відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» про заміну сторони попереднього кредитора у цій справі правонаступником та задоволено клопотання відповідачів про залишення позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» без розгляду.

Зокрема, із тексту ухвали вбачається, що суд відмовив у задоволенні заяви нового кредитора щодо заміни сторони у справі правонаступником (на нового кредитора), оскільки суду не було надано реєстру заборгованості боржника ОСОБА_1 , а наданий представником товариства реєстр заборгованості визнав таким, що в розумінні ст. 58 та 59 ЦПК України є неналежним та недопустимим у справі.

Ухвала не містить мотивів, за яких судом поставлено під сумнів належність та допустимість наведеного доказу.

При цьому, колегія апеляційного суду виходить з того, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року, спір по суті не вирішувався, оскільки позов було залишено без розгляду.

Із змісту ухвали також вбачається, що сторонами спору у справі №2-4894/11 були ПАТ "Сведобанк", позивачльник ОСОБА_1 і поручитель ОСОБА_2 . У задоволенні заяви ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» про заміну сторони правонаступником було відмовлено, відтак товариство не було ні стороною, ні учасником у цій справі.

З огляду на наведене, обставини, які були установлені судом в цій ухвалі про те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» не є правонаступником ПАТ "Сведобанк" для ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» не є преюдиційними, оскільки спір по суті не вирішувався, крім того, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» не було учасником цієї справи.

Відповідно до чинної на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічна норма ч. 3 ст. 61 ЦПК України діяла на час звернення з цим позовом до суду: "Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини."

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У судовому засіданні, яке відбулося у вересні 2017 року судом першої інстанції було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у позивача платіжний документ від 09 вересня 2008 року, за яким первісний кредитор перерахував кошти позичальнику за кредитним договором. (а.с. 71, 73. Т.2). Також, було задоволено клопотання представника позичальника про витребування доказів оплати щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором №2706/0908/71-562 від 09 вересня 2008 року на підставі договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року (а.с. 100, 104, Т.2)

До справи в суді першої інстанції ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було додано заяву на видачу готівки №U1442-3 від 09 вересня 2008 року та два платіжні доручення від 28 листопада 2012 року за номерами 1 та 2 про оплату за договором факторингу (а.с. 113, 130, 131, Т2). Також, до позову був наданий сам договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року та витяг з реєстру заборгованості боржників, а саме що стосується позичальника ОСОБА_1 (а.с. 34-38, Т.1).

Однак суд першої інстанції вважав, що стороною позивача не було виконано вимогу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині надання доказів оплати відступлення прав вимоги за кредитним договором №2706/0908/71-562-Р-1 від 09.09.2008, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 на підставі договору факторингу №15 від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведобанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», чим позбавлено суд встановити належність та допустимість доказів по справі.

Однак такі висновки суду суперечать матеріалами справи, оскільки докази, які витребовувались судом, були надані стороною позивача. Жодних мотивів щодо неналежності та недопустимості доказів не розкрито.

Ознаками доказів є те, що це:

фактичні дані, тобто не самі факти, а відомості про них;

не будь-які фактичні дані, а лише ті, які треба встановити в тій чи іншій справі;

фактичні дані, що втілюються в певній процесуальній формі (засобах доказування).

Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Так, відповідно до ст. 77 ЦПК України (у редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню в процесі ухвалення судового рішення.

Предмет доказування завжди визначається за допомогою норм матеріального права, які безпосередньо указують на предмет доказування та визначають коло обставин, які потрібно встановити.

Щодо належності насамперед треба звернути увагу на ту інформацію, яку можна встановити за допомогою доказу, і перевірити, чи входить вона до предмета доказування. Якщо так, то не залежно від форми, в якій втілюється така інформація, доказ є належним. Якщо інформація стосується інших правовідносин - це неналежний доказ.

У ч.3 ст.77 ЦПК вказано, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечення. «Конструкція «мають право» передбачає, що сторони можуть подати докази, вважаючи їх належними, але вони не зобов`язані обґрунтовувати їх належність. Якщо ж протилежна сторона буде заперечувати належність доказів, то сторона, що їх подала, може обґрунтовувати їх належність.

У нормах цивільного процесуального права також сформульоване правило допустимості засобів доказування - вимоги до форми, в якій втілюється інформація, що надалі вважатиметься доказом. Допустимість може розглядатися в широкому сенсі та у вузькому.

У першому випадку йдеться про те, що інформація має бути отримана лише з визначених у законі засобів доказування та із дотриманням установленого порядку. Зокрема, у ч.1 ст.78 ЦПК передбачено, що суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням встановленого законом порядку.

Якщо розглядати допустимість у вузькому сенсі, то йдеться про використання лише певних засобів доказування з числа передбачених законом (позитивна допустимість) або неможливість використання певних засобів доказів (негативна допустимість). Зокрема, ч.2 ст.78 ЦПК передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими.

Зокрема, у постанові Великої Палати ВС від 7 грудня 2021 у справі № 905/902/20 вказано, що допустимість доказів має загальний (у широкому сенсі) і спеціальний (у вузькому) характер та роз`яснено, в чому вони полягають.

Стосовно допустимості у вузькому аспекті слід звертати увагу на норми матеріального права, оскільки часто в них містяться прямі вказівки на те, за допомогою якого доказу може бути підтверджена та чи інша обставина.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем до позову та на вимогу суду такі докази були надані. У цій справі, безпосередньо судом першої інстанції на вимогу сторони відповідачів були витребувані докази щодо виконання договірних зобов`язань. Тому підстав для визнання обставини, що докази були подані з порушенням процедури (з пропуском строку, порушення стадії подання, тощо) не вбачається.

Відповідні докази є наслідком діяльності, що вчиняється у договірних (зобов`язальних) правовідносинах, тому надання таких доказів можливо та допустимо у виді письмових доказів: договору факторингу, витягу з реєстру заборгованостей боржників, відповідно до якого ПАТ "Сведбанк" відступає ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» відповідно право вимоги заборгованості до боржників, а саме ОСОБА_1 за кредитним договором №2706/0908/71-562 від 09 вересня 2008 року на умовах, передбачених договором факторингу №15 від 28 листопада 2012 року (а.с. 34, 38, Т. 1). Як уже було зазначено у тексті цієї постанови, в суді першої інстанції ТОВ «ФК «Вектор Плюс» також було додано заяву на видачу готівки №U1442-3 від 09 вересня 2008 року та два платіжні доручення від 28 листопада 2012 року за номерами 1 та 2 про оплату за договором факторингу (а.с. 113, 130, 131, Т2). На переконання апеляційного суду такі докази містять інформацію щодо предмета доказування та були здобуті у справу за клопотанням сторони на вимогу суду.

Судом першої інстанції не надано оцінку усім наявним у справі іншим доказам.

Так, стороною відповідачів не заперечується та не спростовується сам факт укладення кредитного договору та забезпечувальних договорів поруки та іпотеки.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь ОСОБА_3 в оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у п. 1.4 цього договору.

Згідно із п. 1.4 указаного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_3 з метою придбання садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що знаходиться за цією ж адресою.

Відповідно до п. 2 іпотечного договору №2706/0908/71-562-Z-1 від 09 вересня 2008 року на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку іпотекодержателю ПАТ "Сведбанк" належне їй на праві власності майно, а саме садовий будинок АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Голубничою О.В. 09 вересня 2008 року за реєстровим №2917 та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 09 вересня 2008 року (а.с. 25, Т.1).

Аналогічно відповідно до п. 2 іпотечного договору №2706/0908/71-562-Z-2 від 09 вересня 2008 року на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку іпотекодержателю ПАТ "Сведбанк" земельну ділянку загальною площею 0,06 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 СТ "Супутник" кадастровий номер 90898018, яка стане власністю іпотекодавця на підставі укладеного із ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Голубничою О.В. за реєстровим №2912 та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 09 вересня 2008 року (а.с. 29, Т.1).

Отже, факт видачі баноком і отримання відповідачем позичальником кредитних коштів підтверджується набуттям за кредитні кошти у власність нерухомості: садового будинку і земельної ділянки, яка була передана в іпотеку, на підтвердження чого було додано до позову договори іпотеки. Зокрема у п. 1.4 кредитного договору указана мета використання кредитних коштів саме на придбання відповідного майна.

З урахуванням наведеного слід також встановити, що кредитний договір укладено на споживчі потреби, оскільки споживчий кредит - це надання грошових коштів кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) приватній особі на її особисті потреби (не пов`язані з комерційною діяльністю).

Відповідна обставина не була спростована відповідачами.

Відповідачами також не було оскаржено рішення суду першої інстанції в частині встановлення обставин наявності заборгованості, яка не була сплачена первісному кредиторові.

У підтвердження розміру заборгованості окрім кредитного договору, який містить умови про розмір зобов`язань (п. 1.1 кредитного договору), строки повернення чергових платежів (розділ 3) та розмір відсотків (п. 1.3), а також відповідальність за порушення строків погашення заборгованості за кредитом у виді нарахування пені (розділ 8 договору), було надано також графік погашення заборгованості, що є невід`ємною частиною кредитного договору (а.с. 16-19, Т.1), виписки по особовому рахунку за спірний період (а.с. 128а-246, Т.1), та довідкою розрахунку заборгованості від 20 листопада 2014 року (а.с. 7, Т.1).

Перевіряючи заперечення сторони відповідача щодо безпідставного нарахування стороною позивача процентів та пені після закінчення строку дії кредитного договору колегія апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до положень кредитного договору (п. 3.1) позичальник зобовязується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення на позичковий рахунок щомісяця, через касу банку згідно з додатком №1 (графіком погашення заборгованості), що є невідємною частиною цього договору.

Положеннями п. 3.9 кредитного договору також передбачено, що при порушенні умов, передбачених п. 5.1.8 цього договору, та/або у випадках, в яких чинним законодавством України ( в тому числі у випадках, передбачених Законом України "Про іпотеку") передбачено право дострокової вимоги виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою, та/або якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п. 3.1 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору.

Вимога про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним направляється позичальникові у порядку, передбаченому п. 3.10 цього договору, зокрема направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою, зазначеною в реквізитах цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку.

Отже, умовами кредитного договору передбачено право, а не обов`язок банку щодо звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту внаслідок порушення позичальником договірних зобов`язань.

Матеріали справи не містять вимоги ПАТ "Сведбанк" про дострокове повернення кредиту у повному обсязі, направленого відповідно до вимог п. 3.10 кредитного договору.

Колегія апеляційного суду не може визнати обгрунтованими заперечення сторони відповідачів про те, що строк закінчення дії кредитного договору було змінено банком внаслідок звернення з позовом про стягнення заборгованості, а відтак право нараховувати проценти за користування коредитом та пені після подання позову відсутнє, оскільки у матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо вимог, з якими звертався банк до позичальника у справі №№2-4894/11.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів"у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування"(стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів".

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"зі змінами, передбаченими Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) вважала за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц конкретизувавши його так: суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Враховуючи наведене, недотримання позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).

У цій справі встановлено, що кредит є споживчим. Доказів, що попередній кредитор скористався правом на звернення з досудовою вимогою про повернення достроково всієї суми заборгованості за порушення виконання позичальником договірних зобов`язань, матеріали справи не містять. Матеріали справи містять лише інформацію, яка слідує з ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року у справі №2-4894/11, що ПАТ "Сведбанк" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, проте позов було залишено без розгляду. При цьому інформація щодо обсягу вимог позову відсутня.

З урахуванням наведеного колегія не може оцінити сам факт звернення з позовом про стягнення заборгованості попереднім кредитором як доказ набуття банком права на дострокове повернення заборгованості, а відтак, зміни строку кредитування. Відповідно наданий представником ОСОБА_4 , в інтересах відповідача ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості позичальника станом на 01 лютого 2012 року, нарахований працівником напрямку по роботі з простроченою заборгованістю ПАТ "Сведбанк" ОСОБА_5, апеляційний суд також не може оцінити як вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості у повному обсязі, оскільки відповідний розрахунок не містить вказівки на адресата, якому вона скерована, дати направлення відправником чи отримання позичальником розрахунку та змісту самої вимоги (а.с. 247а, Т.1).

До позову, який було подано ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у січні 2015 року, було додано повідомлення про відступлення права грошової вимоги від 14 грудня 2012 року, направлене до ОСОБА_1 (а.с. 39, Т.1). У відповідному повідомленні позичальника повідомлено про відступлення права вимоги новому кредитору, розмір заборгованості, який виник станом на 28 листопада 2012 року та вимога щодо сплати заборгованості по кредиту новому кредитору за указаними в повідомленні реквізитами.

Згідно із розміром заборгованості, який просив повернути новий кредитор, він складається із 294169 дол. США заборгованості по основній сумі кредиту, 134475,18 дол. США заборгованості за процентами та 153060,17 дол. США нарахованої пені.

Станом на час звернення з позовом новий кредитор розмір заборгованості, який виник станом на 28 листопада 2012 року не змінював.

Сторона відповідача не спростувала обставину щодо направлення новим кредиторм досудової вимоги про повернення кредиту у наведеному розмірі. Сторона відповідача також не надала жодних доказів сплати часткової чи повної заборгованості новому чи попередньому кредиторові та не зверталась з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в частині встановлення обставини щодо наявності за спірним кредитним договором заборгованості.

Перевіряючи заперечення сторони відповідача щодо безпідставності нарахування також пені після закінчення дії кредитного договору, колегія апеляційного суду з ними погодитись не може з огляду на таке.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

До вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦКУкраїни). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (пункти 69-73, 75) від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц (пункти 56-59).

Відтак, нарахування пені не обмежується закінченням строку дії договору.

У цьому спорі встановлено, що у п. 8.1 кредитного договору сторонами погоджено умову, відповідно до якої за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної обліклвої ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. При розрахунку суми пені за кількість днів у році приймається 360 днів.

Відповідно до п. 8.4 кредитного договору передбачено, що оплата пені та/або штрафів здійснюється в національній валюті України по встановленому НБУ офіційному курсу гривні до відповідної іноземної валюти, в якій надається кредит, на день сплати пені/штрафу.

Жодних заперечень щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками у іноземній валюті та пені в національній валюті сторонами не заявлено.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача також не погоджується із обгрунтованістю розрахунку заборгованості, при цьому, при розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій відповідач мав процесуальну можливість спростувати докази як наявності, так і розміру заборгованості, що нарахована позивачем, але вони такою можливістю не скористалися та не надали власних розрахунків.

На відповідний обов`язок щодо вчинення таких процесуальних дій для спростування розрахунку заборгованості зі сторони відповідача звернуто увагу у пункті 129 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17.

У відзиві сторона відповідача наводить лише нормативно правове обгрунтування своїх заперечень (посилання лише на норми права) щодо неможливості нарахування процентів та штрафних санкцій після звернення попереднтого кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості, та цим запереченням надана оцінка у тексті цієї постанови. Також встановлено, що з часу направлення вимоги від 14 грудня 2012 року, яким визначена заборгованість станом на 28 листопада 2012 року, жодних донарахувань новим кредитором не здійснено.

Судом також надано оцінку долученому стороною відповідача розрахунку заборгованості, яка нарахована первісним кредитором, щодо якого заперечень не заявлено. Відповідно до обох розрахунків заборгованість щодо суми тіла кредиту (294169 доларів СШАК) є незмінною, яка обрахована шляхом зменшення суми отриманих коштів (300000 доларів США) на суму здійснених проплат у період з 08 жовтня 2008 року по 29 квітня 209 року на суму 5831 долар США. Відповідна сума не спростована. Жодних заперечень щодо правильності математичного розрахунку процентів та пені з урахуванням визначеної бази нарахування та періодів, які визначені умовами договору та графіком повернення кредитних коштів стороною відповідача не наведено, власного контррозрахунку не наведено.

Підстав вважати розрахунок невірним колегією суддів не встановлено.

Положення частини 3 статті 551 ЦК України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26 серпня 2021 року у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18, від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 4 червня 2019 року у справі № 904/3551/18).

На переконання колегії суддів, в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені, оскільки сума пені, а саме 153 060,17 дол. США не перевищує розмір заборгованості по основній сумі кредиту, а саме 294 169 дол. США та відсотків у сумі 103 733 дол. США 11 центів.

Перевіряючи наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, щодо яких було заявлено представником ОСОБА_1 , колегія апеляційного суду виходить з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно із положеннями ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

У цій справі встановлено, що у п. 10.11 кредитного договору сторони домовились, що строк позовної давності за будь-якими вимогами банку, що випливають з цього договору, встановлюється тривалістю десять років.

Жодних обставин про те, що відповідна норма договору є нечинна, матеріали справи не містять.

Отже, сторонами збільшено розмір позовної давності щодо усіх вимог, зокрема як загальний так і спеціальний строки позовної давності.

Так, відповідно до обставин, які були встановлені у цій справі, строк дії договору, який указано у кредитоному договорі встановлено до 09 вересня 2038 року.

Відповідно до вимоги, яка була надіслана новим кредитором 14 грудня 2012 року, новий кредитор просив сплатити суму заборгованості, яка виникла станом на 28 листопада 2012 року. Указанийи у вимозі розмір суми заборгованості кредитор у подальшому не збільшував.

Сторона відповідача не заперечувала факт отримання вимоги та не наводила доводи про її намір уподальшому виконувати договір.

З цим позовом кредитор звернувся до суду у січня 2015 року, тому строк позовної давності, який сторони у письмовій угоді установили десять років, не сплив.

Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1824цс15 висловив правову позицію, відповідно до якої якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

На час розгляду цього спору в суді апеляційної інстанції Верховний Суд від указаного висновку не відступив ураховуючи аналогічний підхід, застосований у пунктах 52, 53 постанови ВС від 17 січня 2024 року у справі №204/7787/21 (провадження №61-12362св23).

Перевіряючи наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості як з позичальника так і фінансового поручителя колегія апеляційного суду дійшла наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 2008 року був укладений договір поруки №2706/0908/71-562-Р-1, за умовами якого ОСОБА_2 (поручитель) зобов`язувався перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих Банком позичальнику ОСОБА_1 у вигляді кредиту згідно з кредитним договором №2706/0908/71-562 від 09 вересня 2008 року у сумі 300 тисяч доларів США, строком до 09 вересня 2038 року з процентною ставкою 12,5% річних за їх використання.

Судом також було встановлено, що виконання зобов`язання позичальника щодо повернення суми позики черговими частинами згідно з укладеним до кредитного договору графіком погашення заборгованості було припинено, внаслідок чого права кредитора на отримання грошових коштів за основним (кредитним) зобов`язанням було порушено.

Як убачається із наданих до позову довідки розрахунку заборгованості від 02 листопада 2014 року та повідомлення про відступлення грошової вимоги від 14 грудня 2012 року, заборгованість виникла станом на 28 листопада 2012 року.

У клопотанні про застосування наслідку спливу позовної давності представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надає розрахунок заборгованості, здійснений попереднім кредитором, а саме ПАТ "Сведобанк", згідно з якого вбачається виникнення заборгованості ще у лютому 2011 року (а.с.247, Т1).

Отже, є доведеною та не спростованою обставина, що у 2011 році було припинено виконання зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, а з цим позовом кредитор звернувся у січні 2015 року.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо від основного (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/31762/14-ц (провадження №14-662цс18)).

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно із частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції, яка була чинна на час укладення договору поруки та на час звернення з цим позовом зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором або законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У п. 10 договору поруки, що є предметом цього спору, застережено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання. Сторони, керуючись умовами частини четвертої ст. 559 Цивільного кодексу України встановили, що строк припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позичальником або поручителем своїх зобов`язань, передбачених основним зобов`язанням.

Однак, умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Судова практика з цього питання є усталеною тривалий час (див. висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087 цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також Великої Палати Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11(провадження № 14-265цс18), від 27 березня 2019 року у справі №200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19), від 04 липня 2023 року у справі №2-1268/11 (провадження №14-2цс23)).

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такі висновки Верховний Суд України виклав у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

Тобто ні норма статті 257 ЦК України про загальну позовну давність, ні частини другої статті 258 цього Кодексу про спеціальну позовну давність не можуть бути застосовані до вимог, заявлених до поручителя, оскільки строк звернення з позовом до поручителя обмежується строком поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України(пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц (провадження № 14-356цс19)).

А тому і вимоги статей 263 та 264 ЦК України про зупинення та переривання перебігу позовної давності не можуть бути застосовані до вимог, заявлених кредитором до поручителів у судовому порядку.

Ні стаття 559, ні будь-які інші норми ЦК України не містять положень про можливість поновлення, зупинення чи переривання строку звернення з вимогами до поручителя.

Ураховуючи обставини цієї справи, а саме, що з позовом про стягнення заборгованості попередній кредитор звернувся у листопаді 2011 року, який ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року було залишено без розгляду, а з цим позовом новий кредитор звернувся у січні 2015 року, а припинення виконання позичальником основного кредитного зобов`язання відбулося у 2011 році, тому наявні підстави для визнання поруки припиненою. Унаслідок наведеного позовні вимоги до поручителя не можуть бути задоволені.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 294 169+134 475,18+153 060,17=581 704,35 дол. США, із яких задоволенню підлягають 294 169+103 733,11+153 060,17=550 962,28 дол. США, що складає 94,72 % від суми позовних вимог.

Тому за розгляд позову у суді першої інстанції підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача 2 307,38 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 94,72 % сплаченого судового збору за подання позовної заяви (2 436 грн).

Та за розгляд справи в апеляційному суді підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача 3 461,07 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 94,72 % сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (3 654 грн).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі 5 768,45 грн (2 307,38+3 461,07).

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 6 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» суму основного боргу у розмірі 294 169 (двісті дев`яносто чотири тисячі сто шістдесят дев`ять) доларів США, заборгованість за процентами у розмірі 103 733 (сто три тисячі сімсот тридцять три) доларів США 11 центів, пені у розмірі 2 318 249 (два мільйони триста вісімнадцять тисяч двісті сорок дев`ять) грн 33 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 5 768 (п`ять тисяч сімсот шістдесят вісім) грн 45 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», адреса: 04073, м. Київ, пр.-т. Степана Бандери, буд. 28-А, код. .