Номер провадження 2/754/3166/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне, виготовлено 19.09.2024)

19 вересня 2024 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя Грегуль О.В., секретар судового засідання І. Вакуленко, справа № 638/19249/21

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідач

Вимоги позивача: стягнення коштів

Масленнікова Т.М. - адвокат позивача

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано позов у якому посилаючись на порушення своїх прав іпотекодавця позивач просить стягнути з відповідача перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя в розмірі 786846,48 грн..

Підсудність справи № 638/19249/21 Деснянському районному суду м. Києва визначена ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.02.2024 (суддя Рибальченко Л.М.).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2024 прийнято справу № 638/19249/21 до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2024 у справі № 638/19249/21 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні адвокат позивача позов підтримав і не заперечував проти розгляду справи про суті за відсутності відповідача.

Відповідач у судове засідання не з`явився і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідача.

Вислухавши адвоката позивача, оглянувши матеріали справи № 754/17330/15-ц (суддя Журавська О.В.) та матеріали справи № 754/10648/18 (суддя Таран Н.Г.), дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору позики від 23.02.2012 ОСОБА_4 надав позику ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в сумі 15500 доларів США.

Відповідно до нотаріально посвідченого іпотечного договору від 23.02.2012 у забезпечення виконання договору позики від 23.02.2012 ОСОБА_1 (позивач) передала в іпотеку ОСОБА_4 двокімнатну кв. АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності віл 16.08.2011.

Відповідно до договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим Анохіною В.М. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 23.02.2012 за реєстровим № 330 від 23.05.2016 № 692, ОСОБА_4 передав свої права іпотекодержателя ОСОБА_2 (відповідач).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2016 у справі № 754/17330/15-ц (суддя Журавська О.В.) за договором позики стягнуто 10925 доларів США.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата, час формування 08.02.2017 в 17:43:23) 13.10.2016 в 16:36:20 номер запису про право власності: 16910814 здійснено державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (відповідач). Підстава виникнення права власності: іпотечний договір від 23.02.2012 та договору відступлення права вимоги від 23.05.2016 № 692. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31864648 від 13.10.2016 час 17:06:16, приватний нотаріус Стрельченко О.В., КМНО, м. Київ.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2019 у справі № 754/10648/18 (суддя Таран Н.Г.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2020 та постановою Верховного Суду від 15.10.2020 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 (позивач) до ОСОБА_2 (відповідач), приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О.В. про визнання протиправним та скасування рішення за яким здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (відповідач) від 13.10.2016 № 16910814 на кв. АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

Згідно ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-ІV: «Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.».

Відповідно до звіту про незалежну оцінку від 03.10.2016 (дата оцінки) ринкова вартість двокімнатної кв. АДРЕСА_1 становить 971300 грн..

Відповідно до наведеного в позові і перевіреного судом математичного розрахунку вартості перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, визначена позивачем вартість перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя становить 786846,48 грн..

У процесі розгляду справи наведений позивачем у позові математичний розрахунок перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя стороною відповідача не спростовувався.

У період перебування справи № 638/19249/21 на розгляді у Дзержинському районному суді м. Харкова стороною відповідача до Дзержинського районного суду м. Харкова були подані заяви про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно ст. 257 ЦК України, 1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України, 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перевіряючи дотримання стороною позивача трирічного строку позовної давності суд у судовому засіданні встановив наступне.

13.10.2016 в 16:36:20 номер запису про право власності: 16910814 здійснено державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (відповідач).

Із здійсненою державною реєстрацією права власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (відповідач) ОСОБА_1 (позивач) не погодилась і не визнавала та оспорила в судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2019 у справі № 754/10648/18 (суддя Таран Н.Г.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2020 та постановою Верховного Суду від 15.10.2020 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 (позивач) до ОСОБА_2 (відповідач), приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О.В. про визнання протиправним та скасування рішення за яким здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (відповідач) від 13.10.2016 № 16910814 на кв. АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 273 ЦПК, 1. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 2. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Остаточно спір про правомірність набуття права власності ОСОБА_2 (відповідач) на кв. АДРЕСА_1 у судовому порядку з набуттям судового рішення законної сили вирішено 04.02.2020 (дата ухвалення постанови Київського апеляційного суду у справі № 754/10648/18).

Позов про стягнення коштів у справі № 638/19249/21 підписаний 29.11.2021 на пошту зданий 02.12.2021 і до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов 09.12.2021 тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Тому, доводи сторони відповідача про пропуск строку позовної давності є безпідставними.

Будь-яких інших конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог суду не надано.

З урахуванням викладеного та вищенаведених положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-ІV суд вважає позовні вимоги обґрунтованими.

За таких обставин позов задовольняється.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 3. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суду не надано доказів про звільнення відповідача від сплати судового збору.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, 8. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До початку судових дебатів сторона позивача (адвокат Масленнікова Т.М.) зробила заяву, що докази витрат на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 786846,48 грн. - 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя та 7868,46 грн. - судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: