"17" вересня 2024 р.
Справа №642/3230/24
Провадження № 2/642/1122/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2024 року м.Харків
Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Вікторова В.В.,
за участю секретаря Шнайдер Д.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №838/3-27/37/8-072. На забезпечення умов виконання зазначеного кредитного договору 20.03.2008 року з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 було укладено Договори поруки № 838/4-27/37/8-057 та № 838/4-27/37/8-056.
Позивач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином всязі на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.
09.03.2010 року загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Згідно висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 24.01.2019 у справі №5017/1987/2012, від 05.03.2019 у справі №910/1238/17, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленгого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Позивач не надавав клопотань про розгляд справи в загальному порядку, надав заяву, в якій не заперечує проти заочного розгляду справи.
25 липня 2024 року представник позивача ОСОБА_4 надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що предметом позову є заборгованість по інфляційних та 3% річних, заявлена в межах позовної давності за період з 24.02.2021 по 23.02.2022, та розрахована на суму боргу стягнуту за рішенням суду. Рішення суду, на підставі якого проведено нарахування заборгованості у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України з 01.03.2017 по 30.05.2024 року виконано не було та доказів його виконання відповідач не надає і навіть не зазначає про це у своєму відзиві. Таким чином, після отримання рішення суду позивач не безпідставно вважає своє право захищеним, а обов`язок боржника щодо його виконання абсолютним, однак відповідач в порушення вимог чинного законодавства покладені на нього обов`язки по виконанню рішення суду не виконав з дати набрання ним законної сили по теперішний час. Посилається також на те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували такому позову. Крім того, зазначив, що позов у даній справі подано в межах строків позовної давності.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відзиву на позов, заперечень або клопотань до суду не надали. Копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позову та долучених до нього документів, направлялися відповідачам за місцем реєстрації, про що свідчать поштові повідомлення, які повернулися на адресу суду, в тому числі відповідачів було повідомлено про розгляд даної справи через оголошення на офіційному веб-сайті суду.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 838/3-27/37/8-072, відповідно до якого визначено суму кредиту у розмірі в сумі 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США 00 центів, зі сплатою 13,5 (тринадцять цілих п`ять десятих) процентів річних та комісій .
Матеріалами справи також підтверджено, що 20 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 , в якості забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за Договором кредиту №838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року був укладений договір поруки № 838/4-27/37/8-056. Крім того на забезпечення умов виконання кредитного договору №838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року з ОСОБА_2 був укладений договір поруки №838/4-27/37/8-057.
Також судом встановлено, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року в розмірі 1829179 ( один мільйон вісімсот двадцять дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 16 коп., яка складається з 933600 грн. 86 коп. -сума заборгованості за кредитом, 895578 грн. 30 коп.- сума заборгованості за відсотками.
Рішення суду набрало законної сили 28.03.2017.

Крім того, з наявних в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з державного реєстру банків, сформованого 22.08.2023 року у зв`язку зі зміною найменування банку, судом встановлено, що АТ «Укрсоцбанк» було змінено найменування на АТ «Сенс Банк».

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не було сплачено заборгованість за кредитним договором №838/3-27/37/8-072 від 20 березня 2008 року і не виконано рішення суду про стягнення вищевказаної заборгованості, тобто було порушено грошове зобов`язання, а у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

За змістом частини другої статті 625 ЦК Українинарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У постанові Верховного суду України від 26 квітня 2017 року у справі №918/329/16 стверджується, що правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього кодексу, за час прострочення.

Крім того, у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №914/1033/17 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України» («Dubenko v. Ukraine») встановлено, що невиконання судового рішення на користь заявника понад три роки є втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Згідно з висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року №127/15672/16-ц вбачається, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року у справі №922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі №908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі №642/493/17-ц.

Стаття 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №922/175/18 стверджується, що нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, нормами ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У справі, що розглядається грошове зобов`язання за кредитним договором №838/3-27/37/8-072 від 20 березня 2008 року виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України визначена рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року у справі №644/8907/16-ц.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не було сплачено заборгованість за кредитним договором №838/3-27/37/8-072 від 20 березня 2008 року і не виконано рішення суду про стягнення вищевказаної заборгованості, тобто було порушено грошове зобов`язання, а у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

При цьому, позивачем заявлено до стягнення солідарно з відповідачів саме інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, тобто лише суму компенсаційної санкції за неналежне виконання ними зобов`язання, але не заявлено вимог про стягнення основної суми заборгованості за грошовим зобов`язанням та не заявлено позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості за грошовим зобов`язанням, що свідчить про відсутність підстав вважати, що позивачем з метою стягнення основної суми заборгованості використано інший спосіб захисту.

З врахуванням зазначеного, позивач посилаючись на ст.625 ЦПК просить стягнути солідарно з відповідачів 3% річних в розмірі 54875,37грн, та інфляційні втрати у розмірі 199209,89 грн., а всього 254209,89 грн., нарахованих за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 24.02.2021 р. по 23.02.2022 р.

Згідно із частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, судом встановлено, що на сьогоднішній день вказане рішення суду відповідачами не виконано.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов переконання, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» підлягають задоволенню шляхом солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача три проценти річних за період з 24 лютого 2021 року до 23 лютого 2022 року у сумі 254 085,27 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує солідарно з відповідачів на користь позивача сплачений за подання позову судовий збір у розмірі 3049,02 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 15, 207, 256, 261, 267, 524, 533-535, 566, 599, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 137, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (, п/р НОМЕР_4 , МФО 300346, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) заборгованість в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за невикоання грошового зобов`язання за договором № 838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року у розмірі 254 085 (двісті п`ятдесят чотири тисячі вісімдесят п`ять)грн. 27 коп.

Стягнути з солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (, п/р НОМЕР_4 , МФО 300346, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) судовий збір в розмірі 3049 (три тисячі сорок дев`ять) грн. 02 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Вікторов