Справа № 544/2968/23
Пров. № 2-о/544/34/2024
У Х В А Л А

15 січня 2024 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої - судді Сайко О. О.,

за участю: секретаря Костенко Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду по вул. Соборна,41, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

В провадженні Пирятинського районного суду Полтавської області перебуває вказана цивільна справа. Заявник просить встановити юридичний факт, яким визнати самостійне виховання ним дитини віком до 18 років.

Ухвалою суду від 15.12.2023 відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження та призначене судове засідання на 15.01.2024.

Заявник та його представник просили розгляд справи проводити без їх участі.

Представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України направив до суду клопотання про врахування правової позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах. Просить суд під час розгляду зазначеної справи врахувати правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року по справі №290/289/22. У цій постанові суд зазначив, що вимоги особи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з чоловіком, який загинув під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і стримуванні збройної агресії російської федерації, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Так заявник вказав, що встановлення даного факту йому необхідно для подальшого звільнення з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Міністерство оборони України є суб`єктом владних повноважень, наділене владними управлінськими функціями, тому за предметним та суб`єктним складом спори про оскарження рішень, дій чи бездіяльності щодо дотримання вимог Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII« Про військовий обов`язок та військову службу» під час його виконання підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, вбачається, що вимоги заявника у цій справі пов`язані з доведенням наявності у нього підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, а саме підтвердження свого статусу для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану та заявлені саме у зв`язку з подальшим звільненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою (в особі Міноборони), а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. На думку заінтересованої особи даний потенційний спір може існувати у сфері публічно-правових відносин, а отже, підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства. У зв`язку з цим просив закрити провадження у справі та судове засідання по справі провести без участі представника Міністерства оборони України.

Представник заявника направив до суду додаткові пояснення, у яких зазначив, що справа №290/289/22 не є подібною, оскільки заявник ОСОБА_1 не просить встановити певний соціальний статус, а лише встановити той факт, який вже існує і який іншим шляхом встановити не можливо, що він самостійно виховує дитину віком до 16 років. У справі №290/289/22 є наявність спору про право на отримання одноразової грошової допомоги для особи, яка не перебувала у шлюбі, а проживала однією родиною без укладення шлюбу. У постанові суд зазначив чотири обов`язкові умови для встановлення фактів і у заяві ОСОБА_1 наявні всі відповідні чотири умови: 1. Від відповідного факту залежить виникнення право на звільнення з військової служби (прямо передбачено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу»). 2. Встановлення факту самостійного виховання дитини не породжує новий спір, оскільки Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» безпосередньо визначає право на звільнення у разі самостійного виховання дитини віком до 16 років. 3. ОСОБА_1 отримав певні документі, які свідчать про самостійне виховання дитини (довідка з ліцею та інше, що додані до заяви), але відповідні документу не встановлюють юридичний факт. 4. Чинним законодавством не передбачена інша можливість встановити відповідний факт, оскільки будь яким нормативно-правовим актом не передбачено такої процедури. У зв`язку з вищенаведеним просив не застосовувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року по справі №290/289/22, оскільки відповідні правовідносини не є подібними.

Під час розгляду справи суд дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі з огляду на таке.

Встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 27 вересня 2023 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 201/5972/22 за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду керувався такими міркуваннями. «У цій справі заявник звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту, а саме встановлення факту самостійного виховання дитини, зокрема, з метою (згідно з доводами заявника) отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, а також отримання відстрочки від мобілізації. Правова проблема постає під час дії правового режиму воєнного стану у значній кількості поданих заяв, позовів на території України про встановлення факту самостійного виховання дитини (інших фактів, які пов`язані із реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації) чи оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єктів владних повноважень, що перебували та перебувають на розгляді в судах та рішення у яких можуть бути винесені найближчим часом, що свідчить про наявність виключної правової проблеми.»

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року справу № 201/5972/22 прийнято та призначено до розгляду.

Правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин у справі № 201/5972/22.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22.

Керуючись ст. 252, 253, 260, 261 ЦПК України, суд

ухвалив:

Зупинити провадження у справі № 544/2968/23 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя

О.О. Сайко