Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2024 Справа №607/4485/24

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого Братасюка В.М.

за участю секретаря Тинкалюк Є.І.

представника позивача Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі в загальному позовному провадженні позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості частки майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості частки майна.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, щовін є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Станом на момент набуття ним речового права у квартирі проживав другий співвласник нерухомого майна - ОСОБА_3 з сім`єю, дружиною - ОСОБА_4 та дочкою - ОСОБА_5 зазначені особи на спірній квартирі проживають до тепер.

Іншого житла на праві приватної власності ОСОБА_2 не має у зв`язку із чим неодноразово звертався в усному порядку до ОСОБА_3 із проханням допустити його до належного на праві власності нерухомого майна, що не дало очікуваних результатів.

Також, позивач пропонував врегулювати ситуацію шляхом придбання за ринковими цінами частини квартири одним із співвласників, однак і таким способом спір вирішити не вдалось через небажання відповідача .

Позивач вважає, що його право на вільне володіння майном, яке набуто у законний спосіб порушено ОСОБА_3 .

Представник позивача, адвокат Братівник І.В. в судове засідання не з?явився, подав заяву в якій вказав, що просить провести справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов не надходило.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 лютого 2003 року у справі № 2-6424/2000 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 1/2 частини за кожним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Право власності на спадкове майно перейшло до його сина - ОСОБА_2 .

09 травня 2023 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, Фіголь Н.Б. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 60/2021, що зареєстровано в реєстрі № 6173 згідно якого спадкоємцем ОСОБА_6 , 1965 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_1 . Спадщина, на яке видане це свідоцтво складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

29 травня 2023 року до Державного реєстру речових прав внесено відомості про право власності на частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 32.6 кв. м, житлова площа 18 кв.м, за ОСОБА_2 .

Станом на момент набуття речового права ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 у вказаному житлі проживав другий співвласник нерухомого майна - ОСОБА_3 з сім`єю, дружиною - ОСОБА_4 та дочкою - ОСОБА_5 зазначені особи за у спірній квартирі проживають до тепер.

Іншого житла на праві приватної власності ОСОБА_2 не має у зв`язку із чим неодноразово звертався в усному порядку до ОСОБА_3 із проханням допустити його до належного на праві власності нерухомого майна, що не дало очікуваних результатів для позивача.

03 серпня 2023 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 листа із пропозицією зустрітись 17 серпня 2023 року о 18 годині за адресою АДРЕСА_2 для надання позивачу, як власнику частини квартири за вказаною адресою та доступу до квартири право власності на яку належить сторонам спору та передачі одного примірника ключів, а також визначення умов сумісного використання квартири, яка є спільною частковою власністю даних осіб.

З метою уникнення конфліктних ситуацій під час використання спільного майна ОСОБА_2 запропонував врегулювати ситуацію шляхом придбання за ринковими цінами частини квартири одним із співвласників.

Однак, прибувши у запропоновану час та дату зустрічі для усунення перешкод користування квартирою, що є у спільній частковій власності сторін ОСОБА_2 виявив зачиненими двері квартири АДРЕСА_1 , на дзвінки та стукіт у двері ніхто не реагував. ОСОБА_3 , ігноруючи вимоги позивача про надання доступу до квартири не надав доступу до вартири, на зустріч не з`явився. Таким чином, ОСОБА_2 не був допущений до належного йому нерухомого майна, домовленість щодо спільного користування майном сторонами не досягнуто, пропозицію щодо вичерпання спірної ситуації шляхом викупу одним із співвласників іншої частини майна відповідач не прийняв.

Зазначені обставини свідчать про порушення прав ОСОБА_2 на вільне володіння майном, речове право на яке набуто ним у законний спосіб.

Спроби позивача досягти згоди з відповідачем щодо спільним користуванням майном чи врегулювання спору іншим шляхом за взаємною згодою співвласників не дало позитивних результатів.

Гарантоване статтею 55Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Нормою ст. 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності становить право власника володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

У відповідності до норм ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст. 357 ЦК України).

Статтею 361 ЦК України визначено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Нормою ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Тобто, виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо ефективності обраного позивачем способу судового захисту та відсутності підстав вважати, що рішення суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Зважаючи на те, що майно, яке є об`єктом спільної часткової власності сторін є неподільною річчю, позивач не має фактичної можливості вільно володіти своєю часткою у майні у зв`язку з чиненням перешкод у реалізації цього права з боку ОСОБА_3 . Усунення перешкод користування майном, зокрема вселенням позивача у квартиру є недоцільним, оскільки спірна квартира є однокімнатною та в ній фактично проживає ОСОБА_3 з своєю сім`єю, а зважаючи на різний вік, стать співвласників та інших осіб, що користуються квартирою, беручи до уваги відсутність приязних відносин між сторонами, проживання ОСОБА_2 у цій квартирі є неможливим, оскільки спільне користування майном спричинить виникнення небажаних для позивача конфліктних ситуацій. За таких обставин Суд вважає, що належним та ефективним варіантом вирішення спору, є отримання позивачем від іншого співвласника грошової компенсації вартості його частки неподільного майна, з одночасним припиненням права власності позивача на його частку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 звернула увагу на тому, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року, справа № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, зазначила, що платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

В зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

Судом встановлено, що сторони спору володіють майном - квартирою АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, кожному з яких належить частина прав на ідеальну частку нерухомого майна.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.

Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно - технічної експертизи № 586/23 від 08.12.2023 року, наданого Судовим експертом Науково - дослідного інституту судових експертиз та права Худак М.Я. визначити варіанти виділення у натурі частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 відповідно до частки (1/2) та вимог нормативно - правових актів у галузі будівництва - технічно неможливо.

Відповідно до Висновку про оціночну вартість квартири, наданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 оціночна вартість однокімнатної квартири (загальною площею 32.6 м2; житловою площею 18.0 м2) АДРЕСА_2 становить 977 920 (дев`ятсот сімдесят сім тисяч дев`ятсот двадцять) грн.. 00 коп. без ПДВ. Вартість частини майна відповідноскладає 488 960.00 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких доказів на спростування вимог сторони позивача суду надано не було, також відповідач не скористався своїм правом подати відзив.

Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, суд задовольняючи позов зазначає, що судове рішення, про стягнення компенсації вартості частки квартири не порушує балансу захисту прав та інтересів сторін. Також, суд враховує, що відповідач не подавав заперечень щодо стягнення компенсації та можливості задоволення позову позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 78, 83, 258, 268, 273, 352, 355, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 488 960.00 (чотириста вісімдесят вісім тисяч дев?ятсот шістдесят грн. 00 коп); припинити право власності ОСОБА_2 на частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 4977,61 гривень сплаченого судового збору.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення суду або апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги заочного рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення суду може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, відповідачем може бути оскаржене заочне рішення суду в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, відповідачем з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, іншими учасниками справи з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину заочного рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_2 , адреса - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. М. Братасюк