КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/1805/24
Провадження № 2/488/1293/24
РІШЕННЯ

Іменем України

11.09.2024 року м. Миколаїв

Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявська Я.А., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Миколаївської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до Територіальної громади в особі Миколаївської міської ради, в якому просила суд визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини, яка залишилася після смерті бабці, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за заповітом терміном у три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабця, ОСОБА_2 . Після її смерті залишилася спадщина: житловий будинок АДРЕСА_1 .

За життя, а саме 11.02.2013 року, бабця залишила заповіт в якому заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, позивачу.

Останнє місце проживання спадкодавця було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . На день її смерті ніхто окрім померлої не проживав та прописаний не був, а тому фактично, відповідно до приписів ч. З ст. 1268 ЦК України, вона спадщину не прийняла.

Позивач пояснила, що звернулася до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті бабці ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте нотаріус відмовила у прийнятті заяви через пропущення позивачем 6-місячного терміну, встановленого ст.1270 ЦК України, для звернення з заявою про прийняття спадщини, який для неї закінчився 03 червня 2019 року. Для вирішення вказаного питання позивачу було запропоновано звернутися в суд.

Позивач вказала, що строк, встановлений для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, вона пропустила з поважної причини, зазначивши, що після смерті бабці вона тривалий час сумувала, адже з життя пішла найдорожча їй людина. Постійної роботи вона не має, перебивається випадковими заробітками, в основному працює по сезону на полях, городах, крім цього періодично допомагає людям, які позбавлені можливості про себе піклуватися. Протягом 2020 року вона працювала в Чернівецькій області по селах у людей в наймах, тому тривалий час була відсутня в м. Миколаєві.

Крім цього, вона була обізнана про наявність заповіту, тому не приділяла значної уваги часовим проміжкам в питанні прийняття та оформлення спадщини.

Також зазначила, що 24.02.2022 року на території України почалася повномасштабна війна з боку росії, тому з метою збереження життя вона змушена була виїхати за межі міста Миколаєва до с. Троїцьке, Одеської області, яке знаходиться не далеко від кордону з Молдовою.

Повідомила, що у грудні 2023 року вона приїхала додому до Миколаєва.

Даний час звернення до суду обумовлений тим, що позивач знову працювала у наймах у людей в Миколаївській області, адже постійного доходу не маю.

Посилаючись на вказані обставини, а також неможливість вирішення вказаного питання у досудовому порядку, позивач була змушена звернутися в суд з даним позовом.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.05.2024 року по зазначеній справі було відкрито загальне позовне провадження та запропоновано відповідачу подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження і позивачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.

Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справу у відсутності представника відповідача, рішення просив прийняти на підставі наявних матеріалів справи та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

За життя ОСОБА_2 на випадок своєї смерті залишила заповіт, в якому все належне їй майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, тобто все те, що їй буде належати і на що вона матиме право, заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом П`ятої миколаївської державної нотаріальної контори Тищенко О.Б. 11.02.2013 року та зареєстрований у реєстрі за № 2-13.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 30.10.2015 р. у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 27.08.2019 р. виданим Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, серія НОМЕР_2 , а також Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 24.09.2019 р.

Судом встановлено, що з метою реалізації своїх спадкових прав позивач ОСОБА_1 звернулася до П`ятої миколаївської державної нотаріальної контори проте, 18.12.2023 р. за вих. № 906/01-16 отримала відмову у прийнятті заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском позивачем шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою. Строк такого звернення у випадку позивача закінчився 03 червня 2019 року.

Позивачем не подано нотаріусу документів, які б підтверджували факт прийняття ним спадщини, у зв`язку з чим було запропоновано звернутися в суд для вирішення вказаного питання.

Під час розгляду даної справи, судом було здійснено оцінку кожного аргументу позивача, та доказів по справі.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Положеннями частини 1 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

На підставі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно з вимогами статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п.24 постанови Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Згідно з положеннями постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року, справа № 565/1145/17, правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Посилання позивача на те, що вона тривалий час сумувала, періодично працювала по найму без офіційного оформлення трудових відносин, а також постійно не перебувала у місті Миколаєві суд не може вважати поважними причинами пропуску строку на подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки викладені позивачем обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, при тому, що позивач була обізнана про наявність заповіту на її ім`я та те, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 проте, не приділяла значної уваги вказаному питанню.

Посилання позивача на зайнятість на роботі, яка була поза межами міста Миколаєва, суд не може вважати поважною причиною пропуску строку прийняття спадщини, оскільки позивач могла реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини за допомогою засобів поштового зв`язку, а також через орган місцевого самоврядування.

Крім того, посилання на введення в Україні з 24.02.2022 р. воєнного стану як на підставу поважності причин пропуску позивачем строку на звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, суд не приймає до уваги, оскільки спадкодавець ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто за більше ніж три роки до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.

За такого, суд доходить висновку, що вказані позивачем причини пропущення строку на звернення з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця не є такими, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд.

Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту.

Отже, враховуючи, що тривалість пропуску строку для прийняття спадщини становить майже п`ять років, а також те, що позивач не надав беззаперечних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, не довів наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню цієї заяви у встановлений законом строк, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Керуючись ст.ст. 1216, 1222, 1270, 1272, 1273 ЦК України, ст.ст. 9, 10, 259, 263, 264, 265, 268, 351-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Миколаївської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач Територіальної громади в особі Миколаївської міської ради, , адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Суддя: Я.А. Чернявська