Справа № 0203/1746/2012
Провадження № 22-ц/801/1983/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 рокуСправа № 0203/1746/2012м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, постановлену суддею Бондаренко О.І. в м. Вінниці, повний текст ухвали складено 31 липня 2024 року, в справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню у цивільній справі № 0203/1746/2012,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив:

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, №0203/1746/2012 від 26 травня 2014 року по виконанню рішення Вінницького районного суду від 27 березня 2012 року, за яким боржником являється відповідач ОСОБА_1 ;

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, №0203/1746/2012 від 26 травня 2014 року по виконанню рішення Вінницького районного суду від 27 березня 2012 року, за яким боржником являється солідарна відповідачка ОСОБА_2 ..

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що 27 березня 2012 року Вінницький районний суд Вінницької області розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі відділення «Вінницьке обласне управління» АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Відповідно до матеріалів справи сторони судового провадження були належним чином сповіщені та подали свої заяви про розгляд справи без їх участі та клопотання про задоволення позовних вимог. Отже, рішення суду розгляд справи по суті відбувся без участі сторін і відповідно 27 березня 2012 року було винесене рішення про задоволення позову в повному обсязі. Матеріали справи не містять інформації щодо надсилання сторонам копії рішення та заяви про видачу виконавчих листів, але в матеріалах справи міститься виконавчий лист № 0203/1746/2012, виданий Вінницьким районним судом 10 квітня 2012 року по виконанню даного рішення, в якому зазначено, що рішення суду набрало законної сили 09 квітня 2012 року.

Як вбачається з тексту виконавчого листа, Вінницький районний суд Вінницької області 10 квітня 2012 року видав стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» виконавчий лист №0203/1746/2012 по виконанню згаданого рішення суду від 27 березня 2012 року, що набрало законної сили 09 квітня 2012 року, в якому зазначено, що боржником є ОСОБА_1 ..

Отже, з огляду на вищевикладене, доказово, 10 квітня 2012 року Вінницький районний суд Вінницької області також видав стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» виконавчий лист по виконанню згаданого рішення суду від 27 березня 2012 року щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з солідарної боржниці ОСОБА_2 ..

Головним державним виконавцем відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції Собчуком В.В. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення коштів за рішенням суду з боржника ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2013 року було поновлено представнику відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року.

За змістом частини першої ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» 1999 року в редакції 16 жовтня 2013 року виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду.

19 листопада 2013 року боржник ОСОБА_1 , як зазначається в постанові від 25 листопада 2013 року, звернувся до відділу ДВС з заявою про закінчення виконавчого провадження посилаючись на те, що ухвалою апеляційного суду Вінницької області по даній справі відкрито апеляційне провадження. Виконавець, у відповідності до норм ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження», виніс постанову про повернення виконавчого листа, якою закрив виконавче провадження № 33290810 та повернув виконавчий лист, з відповідною відміткою у ньому, до Вінницького районного суду Вінницької області.

Виходячи з того, що Вінницьким районним судом Вінницької області було видано два виконавчі листи, а також з того, що відповідачі мешкають за однією адресою, а згідно ст. 20 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 за виконавчим листом, який внаслідок апеляційного оскарження був повернутий до суду, а отже, виконавчий лист про стягнення коштів з солідарної боржниці ОСОБА_2 стягувачем не був звернутий до виконання.

Норма ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» є абсолютною і тому виконавець при наявності обох проваджень мав би закрити обидва провадження та повернути виконавчі листи до Вінницького районного суду Вінницької області.

У матеріалах справи в наявності є тільки один виконавчий лист про стягнення кошів з ОСОБА_1 , тоді як виконавчого провадження про стягнення коштів з солідарної боржниці ОСОБА_2 не існує, а отже ці обставини також підтверджують той факт, що виконавчий лист, виданий Вінницьким районним судом Вінницької області 10 квітня 2012 року за рішенням суду по даній справі, що набрало законної сили 09 квітня 2012 року, не був звернений до виконання.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2013 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року у даній справі залишено без змін. Отже, вказане рішення суду не змінювалось і не зупинялось, а його примусове виконання було призупинено (перервано) в порядку ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» на період апеляційного розгляду і в даному випадку підлягало відновленню.

За змістом ч. 4 ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження» 1999 року в редакції 16 жовтня 2013 року, у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред`явити його до виконання, тобто до 19 березня 2014 року. Але, 26 травня 2014 року Вінницьким районним судом Вінницької області було видано два інших виконавчих листи №0203/1746/2012 по виконанню рішення Вінницького районного суду від 27 березня 2012 року, за яким боржником являється відповідач ОСОБА_1 та солідарна відповідачка ОСОБА_2 ..

Тобто, замість заяви про відновлення виконавчого провадження або поновлення строку на звернення до виконання виконавчого листа до виконання або заяви про видачу дубліката виконавчого листа, стягувач звернувся до суду з заявою про видачу виконавчих листів і суд їх помилково видав.

У виконавчому листі вказано, що рішення набрало законної сили 19 грудня 2013 року, що суперечить положенням ч. 1 ст. 223 ЦПК України (в редакції від 13 березня 2012 року), оскільки рішення суду набрало законної сили після закінчення строку на його оскарження в апеляційному порядку.

За змістом ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження», в редакції від 01 січня 2012 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом, де початок строку перебігу починається з наступного дня після набрання рішенням законної сили, тобто з 10 квітня 2012 року по 10 квітня 2013 року.

Той факт, що виконавчий лист №0203/1746/2012 від 09 квітня 2012 року у даній справі 25 листопада 2013 року був повернутий виконавчою службою до суду першої інстанції у зв`язку з прийняттям до розгляду апеляційної скарги не говорить про зупинення дії рішення суду, тому суд не мав права виписувати за заявою того самого стягувача за одним і тим рішенням суду першої інстанції інші виконавчі листи від 26 травня 2014 року, а у випадку з солідарним відповідачем ОСОБА_2 суд фактично безпідставно поновив строк стягувачу на звернення до виконання щодо неї виконавчого листа.

Оскільки виконавчі листи були виписані та видані помилково, ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано такими, що не підлягають виконанню виконавчі листи №0203/1746/2012 від 26 травня 2014 року по виконанню рішення Вінницького районного суду від 27 березня 2012 року, за якими боржниками являються відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Не погодившись із вказаною ухвалою, ПАТ АБ «Укргазбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

У скарзі зазначає, що заяву про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, подано лише одним боржником ОСОБА_1 і доказів того, що він уповноважений діяти від імені іншого боржника ОСОБА_2 ним не надано. Висновок суду про помилковість видачі 26 травня 2014 року виконавчих листів є незаконним, оскільки суперечить діючим на момент виникнення правовідносин нормам процесуального права. Висновок суду про відсутність існування виконавчого провадження щодо стягнення коштів з боржника ОСОБА_2 не відповідає дійсним обставинам справи та є припущенням. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 27 березня 2012 року, з моменту перегляду справи в апеляційному порядку. Отже, суд видав виконавчі листи не помилково, а відповідно до процесуального законодавства, діючого на момент видачі виконавчих листів. Матеріально-правові та процесуально-правові підстави для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню виходив з того, що ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2013 року залишено без змін рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року у справі №0203/1746/2012. Отже, суд вважав, що вказане рішення суду від 27 березня 2012 року, яке набрало законної сили 09 квітня 2012 року у зв`язку з закінченням строку на апеляційне оскарження (ч.1 ст. 223 ЦПК в редакції від 13 березня 2012 року), не змінювалось і не зупинялось, а його примусове виконання було призупинено (перервано) в порядку ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» на період апеляційного розгляду і в даному випадку підлягало відновленню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Одночасно з апеляційною скаргою ПАТ АБ «Укргазбанк» подало письмові докази щодо здійснення виконавчого провадження про стягнення коштів з боржника ОСОБА_2 , а саме копії: виконавчого листа; постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 від 03 липня 2012 року; постанови про повернення виконавчого документа від 25 листопада 2013 року та просив їх прийняти до справи.

Ознайомившись зі змістом апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, з огляду на встановлені у справі обставини, дійшов висновку про наявність підстав для прийняття вказаних доказів, поданих банком до суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7.04.2021 року в справі №279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.

Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутні недобросовісність дій.

При цьому процес судового доказування є цілісною системою. Тому недопущення у деяких випадках доказу з формальних підстав руйнує цю систему.

Принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства покладають певні права та обов`язки на кожного учасника справи. Зокрема, встановлено, що банк до заперечень проти заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, поданої ОСОБА_1 надав повний перелік документів, які, на його думку, підтверджували обставини його заперечень, щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції у рішенні встановив факт відсутності виконавчого провадження про стягнення коштів з солідарного боржника ОСОБА_2 за рішенням суду, що набрало законної сили 09 квітня 2012 року, а також те, що виконавчий лист, виданий 10 травня 2012 року щодо даного боржника не був звернений до виконання.

Дослідження документів, які суперечать встановленим судом першої інстанції фактам, має виключне значення для правильного вирішення цієї справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні правові підстави для прийняття доказів, поданих ПАТ АБ «Укргазбанк» до суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 23 лютого 2012 року ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі відділення «Вінницьке обласне управління АБ «Укргазбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року задоволено позов в цивільній справі №0203/1746/2012. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 72 696,20 доларів США, а також судовий збір в сумі 3 219 грн (а.с.82-83 т.1).

На виконання вказаного рішення 10 травня 2012 року було видано два виконавчих листа щодо боржника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.132 т.1, а.с.5,15 т.2).

На підставі виданих 10 травня 2012 року виконавчих листів, головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції Собчук В.В. здійснював примусове виконання рішення суду про стягнення заборгованості солідарно з боржника ОСОБА_1 , що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа від 25 листопада 2013 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1, та відміткою на виконавчому листі, а також з боржника ОСОБА_2 , що підтверджується наданими до апеляційної скарги постановою про відкриття виконавчого провадження від 03 липня 2012 року та постановою про повернення виконавчого документа від 25 листопада 2013 року у виконавчому провадженні № 33289711.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08 листопада 2013 року поновлено представнику відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року (а.с.107 т.1).

25 листопада 2013 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції Собчук В.В., керуючись ч. 1 ст. 48 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про повернення виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 в орган, що його видав, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа у ВП НОМЕР_1 (а.с.132 т.1).

Також, 25 листопада 2013 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції Собчук В.В., керуючись ч. 1 ст. 48 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про повернення виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_2 в орган, що його видав, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2013 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року залишено без змін (а.с.124-125 т.1).

26 травня 2014 року за заявою стягувача ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» Вінницький районний суд Вінницької області видав два виконавчі листи на виконання рішення суду від 27 березня 2012 року у справі №0203/1746/2012 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 72 696,20 доларів США та судового збору в розмірі 3 219,00 грн.

У виконавчих листах, виданих 26 травня 2014 року відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вказано, що рішення набрало законної сили 19 грудня 2013 року.

Суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки ухвалою апеляційного суду Вінницької області 19 грудня 2013 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року по даній справі залишено без змін, отже рішення, яке набрало законної сили 09 квітня 2012 року у зв`язку із закінченням строку на апеляційне оскарження (ч. 1 ст. 223 ЦПК України в редакції від 13 березня 2012 року), не змінювалося і не зупинялося, а його примусове виконання було призупинено (перервано) в порядку ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» на період апеляційного розгляду і в даному випадку підлягало відновленню.

Також суд першої інстанції зробив висновок, що зазначення у виконавчих листах виданих, 26 травня 2014 року, що рішення набрало законної сили 19 грудня 2013 року, суперечить положенням ч. 1 ст. 223 ЦПК України, в редакції 13 березня 2012 року, оскільки рішення суду набрало законної сили після закінчення строку на його оскарження в апеляційному порядку.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Суд першої інстанції не врахував, що строк на апеляційне оскарження рішення суду від 27 березня 2012 року, який закінчився, був поновлений 08 листопада 2013 року судом апеляційної інстанції за заявою відповідача.

На підставі апеляційної скарги, поданої відповідачем ОСОБА_2 , апеляційний суд, в межах повноважень, визначених ЦПК України, перевіряв законність рішення суду, ухваленого 27 березня 2012 року та 19 грудня 2013 року за результатами апеляційного розгляду (перевірки законності та обґрунтованості) залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України (в редакції, що діяла на день апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції), у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України (в редакції, що діяла на день апеляційного перегляду), рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Таким чином, рішення Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 0203/1746/2012 від 27 березня 2012 року набрало законної сили 19 грудня 2013 року після розгляду справи апеляційним судом.

В матеріалах справи містяться постанови про повернення виконавчих документів у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2, відповідно до яких 25 листопада 2013 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції Собчук В.В., в зв`язку з поновленням строку на апеляційне оскарження рішення суду, на підставі якого видані виконавчі листи, керуючись ст.48 та ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», постановив повернути виконавчі листи щодо боржника ОСОБА_1 та боржника ОСОБА_2 в орган, що його видав.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 цього Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 20 листопада 2012 року) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду який його видав у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення та прийняття такої апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Із положень вказаних статей Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що у разі повернення виконавчого документу до суду, який його видав у зв`язку з відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення та прийняття такої апеляційної скарги до провадження, виконавче провадження завершується, а не призупиняється (переривається) на період апеляційного розгляду та не підлягає відновленню у разі залишення рішення суду в силі.

Крім того, виконавче провадження не може бути відновлене на підставі виконавчого листа, виданого раніше, ніж рішення суду набрало законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 368 ЦПК України (в редакції 11 серпня 2013 року) за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Якщо рішення ухвалено проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.

У ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції від 13 березня 2012 року) зазначено, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 02 березня 2014 року, що діяла на момент видачі виконавчих листів), у виконавчому документі зазначаються, зокрема, дата видачі документа та дата набрання законної (юридичної) сили рішенням.

З огляду на приписи вказаних статей дата видачі виконавчого документа не може бути ранішою, ніж дата набрання рішенням законної сили.

Аналіз положень статей Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України, що визначають порядок здійснення виконавчих дій у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення та набрання рішенням законної сили після розгляду справи апеляційним судом дозволяє дійти висновку, що не підлягають виконанню виконавчі листи, видані судом 10 травня 2012 року та повернуті державною виконавчою службою до суду, що їх видав.

Апеляційним судом встановлено, що повернення виконавчих документів здійснене за заявою ОСОБА_1 від 19 листопада 2013 року, в якій він просить закінчити виконавче провадження відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» та зняти арешт з майна, на підтвердження підстав надав ухвалу апеляційного суду Вінницької області по справі № 0203/1746/2012, провадження № 22-Ц/772/3444/2013, від 08 листопада 2013 року, якою поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2012 року.

Даними діями ОСОБА_1 визнає, що в зв`язку з поновленням строку на апеляційне оскарження рішення суду виконавчий лист, виданий 10 травня 2012 року на виконання цього рішення, не підлягає виконанню, а виконавче провадження має бути закінчене та арешт з майна знятий, однак, у 2024 році у заяві про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, він прийняв протилежну позицію та стверджує, що примусове виконання рішення має здійснюватися на підставі виконавчого листа, виданого у 2012 році, оскільки примусове виконання рішення було призупинено (перервано).

Відповідно до статті 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17).

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 ЦК України.

Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі №920/739/17).

Очевидно, що дії боржника ОСОБА_1 , який у 2013 році подає до ВДВС заяву про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна (в зв`язку із відновленням строку на апеляційне оскарження рішення суду), а згодом подає заяву про визнання виконавчих документів, що видані після перегляду рішення апеляційним судом такими, що не підлягають виконанню, свідчать про його недобросовісність та здійснення певних зусиль, які фактично роблять неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відмітки державного виконавця про виконання рішення суду, зроблені на виконавчих листах, виданих 26 травня 2014 року оригінали, яких містяться в матеріалах справи, свідчать про невиконання боржниками рішення суду з дня його ухвалення до цього часу, що також свідчить про недобросовісність боржника.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 225.04.2012 № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013).

Звертаючись до суду із вказаною заявою заявник вважає, що виконавчі листи були видані судом помилково.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що матеріально-правові та процесуально-правові підстави для визнання виконавчих листів, виданих 26 травня 2014 року такими, що не підлягають виконанню, відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із постановлення нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. 367, 374, 6, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню у цивільній справі №0203/1746/2012 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т. Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук