Дата документу 18.09.2024 Справа № 335/6723/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/6723/17 Головуючий у 1 інстанції Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/807/1215/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Подліянової Г.С.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Алейнікова Наталія Олексіївна провизнання недійсним заповіту,-

В С Т А Н О В И Л А:

06.06.2017 позивач, ОСОБА_3 , звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , третьої особи: приватного нотаріуса Алейнікової Н.О. про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_6 .

22.02.2017 року позивач був звільнений від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, відбував покарання у Вільнянській виправній колонії № 20 Запорізької області. Повернувшись додому після звільнення він дізнався, що на підставі заповіту, який за життя склала матір ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_1 прийняла спадщину. Йому відомо, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Алейніковою Н.О., номер в реєстрі нотаріальних дій 1743, номер заповіту у спадковому реєстрі 57813685.

Вважає, що на момент складання заповіту ОСОБА_6 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними так як була в неадекватному стані з розладами здоров`я, мала

низку хвороб, тобто не дієздатною. Крім того, згідно діагнозів станом на 2015 рік вона мала геморагічний інсульт в лівій гемісфери, руслі лівої середньої мозгової артерії, моторну афазію, правобічний дисоційований гемипарез, більше в руці, гіпертанічну хворобу третього ступеня, церебральний атеросклероз, дисциркуляторну енцефалопатію другого ступеня, когнітивні порушення. У нього виник сумнів щодо дійсного волевиявлення спадкодавця в момент підписання заповіту, оскільки за життя мати не планувала складати заповіт, бо частину своєї квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , мала на меті залишити своєму сину, тому що після звільнення з колонії він не мав іншого житла окрім цього.

Просив визнати недійсним заповіт, який складений 14.08.2015 року ОСОБА_6 , та який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Алейніковою Н.О. та зареєстрований у спадковому реєстрі за № 57813685.

Визнано недійсним заповіт, складений 14 серпня 2015 року за життя ОСОБА_6 про здійснення розпорядження на випадок її смерті належним на праві власності її майном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейніковою Наталією Олексіївною, зареєстрований у реєстрі за № 1743.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1060 гривень 80 коп. витрат на сплату судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок судово-психіатричного експерта №503 від 26.10.2018 року є необґрунтованим, викликає сумніви в його правильності, а тому не може бути показом на підтвердження, що ОСОБА_6 , в момент складання заповіту 14.08.2015, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відзиву на апеляційні скарги не надходило.

16 вересня 2024 року від приватного нотаріусу Запорізького нотаріального округу Алейнікової Н.О. надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, представника не направив, причини суду не повідомив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 . Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.02.2017 року (т. 1, а.с. 37).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 77 років, про що 05.01.2016 складено актовий запис № 04, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видано Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції ( т. 1 а.с. 49).

Причиною смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , стала а) мозкова кома, б) наслідки мозкового інсульту, артеріальна гіпертензія, що підтверджується довідкою про причини смерті №14 від 04.01.2016 ( т. 1 а.с.49 зворотня сторона).

14.08.2015 року ОСОБА_6 склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. зареєстрованого в реєстрі за № 1743, згідно якого все її майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, а також все те, на що вона за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( т. 1, а.с. 52).

Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що за станом здоров`я на особисте прохання ОСОБА_6 , заповіт складено та посвідчено о 09 годині 50 хвилин вдома за адресою: АДРЕСА_2 , який підписала ОСОБА_7 .

ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , шляхом подання заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Алейніковій Н.О. від 05.09.2016 ( т. 1, а.с. 70).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2016 року спадкоємцем майна ОСОБА_6 за заповітом від 14.08.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 1743 є ОСОБА_1 (відповідач). До складу спадщини увійшло право власності на 2/3 часток квартири АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.101).

Крім того, на виконання ухвали суду Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради надала висновок № 503 від 26.10.2018 року експерта за результатами проведення посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у відношенні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проведеної в рамках цивільної справи № 335/6723/17 на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 19.09.2018 року (т. 1 а.с. 168-175).

Відповідно до вказаних висновків експертами встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , за своїм психічним станом в момент складання заповіту від 14.08.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1743, виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку (гіпертонічна хвороба, геморагічний інсульт), психоорганічного синдрому з моторною афазією. Сенсорна афазія характеризується порушенням розуміння зверненої мови («інструкції виконувала вибірково»), нездатність розуміння зверненої мови у повному обсязі, нездатність до висловлювання та відстоювання своїх думок, підкоряємість, свідчать про наявність психоорганічного синдрому, що виник внаслідок органічного ураження головного мозку. Піддослідна потребувала сторонньої допомоги, через наявність правостороннього геміпарезу самостійно не могла підписати заповіт, пересувалась у межах квартири. Тому, вона на період складання заповіту, а саме 14.08.2015, не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту від 14.08.2015 року зареєстрованого в реєстрі за № 1743 недійсним, оскільки позивачем доведено суду обґрунтованість пред`явлених вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного законодавства України.

Відповідно до положень ст. 1216, ст. 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що

має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20)).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, підписаний ОСОБА_7 на особисте прохання ОСОБА_6 , посвідчений уповноваженою на це посадовою особою приватним нотаріусом Алейніковою Н.О.

Крім того, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

У висновку посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , № 503 від 26.10.2018 міститься твердження про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 , в момент складання заповіту 14.08.2015, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Твердження апеляційної скарги, що висновок судово-психіатричного експерта №503 від 26.10.2018 року є необґрунтованим, викликає сумніви в його правильності, а тому не може бути показом на підтвердження, що ОСОБА_6 , в момент складання заповіту 14.08.2015, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, не підтверджені жодними доказами, оскільки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14 (провадження № 61-24760св18) зазначено, що «відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди він (або інша особа) не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Обов`язковість вимог статті 145 ЦПК України 2004 року щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 58 ЦПК України 2004 року. Крім того, статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16. Встановивши зазначені обставини, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності та виходячи з презумпції психічного здоров`я фізичної особи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про задоволення позову, враховуючи висновки посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи № 13 від 16 червня 2016 року, яка була проведена під час розгляду цивільної справи згідно з Інструкцією, затвердженою наказом МОЗ № 527 від 28 липня 2014 року, з урахуванням освіти, кваліфікаційної категорії, кваліфікаційного класу, стажу роботи, наукового ступеня експертів, що проводили дослідження та Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом МОЗ України № 397 від 08 жовтня 2001 року, що відповідає вимогам статті 147 ЦПК України 2004 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 665/1935/16-ц (провадження № 61-19718св18) вказано, що «недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У позовній заяві ОСОБА_1 посилаючись на статті 225, 1257 ЦК України просила визнати спірний заповіт недійсним. Так, у частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи у разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18».

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України).

Ознайомившись з матеріалами справи в цілому, колегія суддів, дійшла висновку, що відсутні підстави вважати, що висновок судово-психіатричного експерта №503 від 26.10.2018 року є необґрунтованим, оскільки зазначений висновок оцінюється у сукупності з іншими доказами, що містяться в матералах справи, показами свідків.

Призначення судом першої інстанції додаткової судової експертизи не спростовує висновків, викладених у висновоку судово-психіатричного експерта №503 від 26.10.2018 року.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до цитувань норм законодавства та незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Доводів, що спростовують висновки викладені в оскаржуваному рішенні, апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді: