УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 350/1539/22

провадження № 61-11632ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до

ОСОБА_1 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 дізнався із мережі Інтернет, що ОСОБА_1 відносно нього розповсюдив негативну та недостовірну інформацію.

Зазначає, що відповідач є голою Брошнів-Осадської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, а тому може формувати та впливати на суспільну думку жителів смт Брошнів-Осади.

Позивач намагався врегулювати дану ситуацію та відповідно відреагував на допис відповідача шляхом направлення ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_1 звернення, з метою з`ясувати достовірність поширеної інформації.

ІНФОРМАЦІЯ_4 надано відповідь на звернення, в якому відповідач вказав, що висвітлена в мережі «Facebook» інформація про передачу земельних ділянок у приватну власність є помилковою. Вважав, що відповідач визнав факт того, що інформація зазначена у дописі

від ІНФОРМАЦІЯ_1 поширена ним та є неправдивою та недостовірною, однак відмовився від досудового врегулювання спору, що в тому числі підтверджується копією відповіді на звернення

від 07 листопада 2022 року № 2553/06-29.

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що ОСОБА_1 перебуває на посаді голови Бошнів-Осадської селищної ради. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 - депутат обласної ради - голова бюджетної комісії Івано-Франківської обласної ради, на свої приватній сторінці в соціальній мережі «Facebook» здійснив поширення інформації щодо діяльності

ТОВ «СВІСС КРОНО» та будівництва заводу з виготовлення смоли у

АДРЕСА_1

З даною публікацією змогли ознайомитись щонайменше 150 тисяч учасників не враховуючи поширень, які здійснили учасники групи на своїх сторінках, таким чином вона стала доступною необмеженому колу читачів. Зазначена публікація в частині допису: - «Також дуже дивні дії вчинило керівництво Брошнів-Осадської ТГ : ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 «чемно» прозвітував генеральному директору

ТОВ «СВІСС КРОНО» про інформування населення щодо оголошення початку громадського обговорення цього питання.

Однак ні на сайті громади, ні на публічній сторінці у «Фейсбук» така інформація з ІНФОРМАЦІЯ_5 і по сьогодні так і не з`являлась. Натомість ця інформація була розміщена лише на дошці оголошень в приміщенні селищної ради. На його думку, керівництво Брошнів-Осадської територіальної громади повинно було донести до населення цю інформацію.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області

від 08 лютого 2024 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2024 року, позов

ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформацію про ОСОБА_2 у вигляді фактичних тверджень, а саме: «....бо у свій час за каденції п. ОСОБА_2 селищна рада продала у власність ТзОВ «Свісс Кроно» ЧОТИРИ (!!!) ділянки площею відповідно 0,024 га, 0,0439 га, 0,1269 га та 0,7745 га! А ще цьому підприємству було передано в оренду цілих СІМ (!!!) ділянок площею відповідно 0,01 га, 0,0005 га, 0,0005 га, 0,027 га, 0,027 га, 0,385 га та 3,5423 га», «...діяльність,

п. ОСОБА_2 більше нагадує політику подвійних стандартів, де правдою

і не пахне. Бо спочатку переслідуються політичні інтереси, особисті питання, усунення опонентів, а вже потім - громада...», яка створена та викладена ОСОБА_1 на власній сторінці в соціальній мережі Facebook у дописі від ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов`язано ОСОБА_1 публічно спростувати поширену у дописі

від ІНФОРМАЦІЯ_1, в соціальній мережі Facebook, недостовірну інформацію у той самий спосіб, яким вона була поширена, шляхом розміщення ОСОБА_1 спростування на власній сторінці в соціальній мережі Facebook.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, що публікація на сторінці ОСОБА_1 у соціальній мережі «Фейсбук» (Facebook) в частині інформації: за час за каденції ОСОБА_2 селищна рада продала у власність ТзОВ «Свісс Кроно» чотири земельні ділянки та передала в оренду сім земельних ділянок, порушує особисте немайнове право ОСОБА_2 , оскільки не відповідає дійсності, та підлягає спростуванню у спосіб заявлений позивачем ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважав, що відповідачем ОСОБА_2 не поширювалась недостовірна інформація,

а вислови про ОСОБА_1 є лише оціночними судженнями, які не можуть бути предметом судового захисту. Поширена ОСОБА_2 інформація про ОСОБА_1 ймовірно є неприємною для нього, однак вона не виходить за рамки суспільної моралі. Інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації.

15 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат

Комарницький Е. Г. через підсистему «Електронний суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у позову

ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди застосували норми матеріального права без врахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 756/3363/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18, від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18, від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц.

Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Згідно з статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.

Право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Це право за своєю природою може належати не лише фізичній, але й юридичній особі, оскільки воно може бути використано суб`єктом господарювання як спосіб судового захисту щодо поширення інформації, яка шкодить його діловій репутації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18 (провадження

№ 12-110гс19).

Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді

(частина перша статті 200 ЦК України).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що поширена ОСОБА_1 інформація

у соціальній мережі «Facebook» порушує особисте немайнове право ОСОБА_2 , оскільки не відповідає дійсності, не заперечується позивачем та підлягає спростуванню у спосіб заявлений позивачем ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови

ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову з огляду на таке.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі

№ 757/22307/17 (провадження № 61-48302св18) зазначено, що: «Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів».

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі

№ 757/43705/19 (провадження № 61-9538св20) зроблено такі висновки: «Під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, - з одного боку (приватний інтерес), а з іншого - недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації».

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня

2023 року у справі № 759/16306/21-ц.

Суди дійшли правильного висновку, що стаття відповідача ОСОБА_2 щодо публічної особи ОСОБА_1 містить в собі оціночні судження і не містить фактичних тверджень, оскільки стосується відповідача, який є публічною особою та висвітлює питання його діяльності як голови селищної ради, яка становить значний суспільний інтерес, а відтак рішення суду відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі

№ 756/3363/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18,

від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18, від 24 жовтня 2018 року

у справі № 161/4052/16-ц, оскільки висновки, викладені у рішеннях, що оскаржуються, їм не суперечать.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Касаційна скарга не має обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

І. М. Фаловська