П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила, що 22.07.2021 року позивача було призначено на посаду оператора комп`ютерного набору у відповідача, про що було укладено строковий трудовий договір (контракт) №197 к/тр від 22.07.2021 року.

Наказом №12 к/з/тр від 21.01.2022 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії Договору.

07.10.2023 року позивач отримала наказ від 02.10.2023 №30ОС, згідно з якого її було поновлено на посаді з 31.02.2022 року (на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/7575/22 про поновлення позивача на посаді) та з 19.02.2022 року її повторно звільнено.

Зазначала, що вказаний наказ підлягає скасуванню в частині звільнення її з посади на тій підставі, що з 25.01.2022 року вона проходить військову службу за контрактом, у зв`язку з чим на неї поширюються гарантії, встановлені ч.2 ст.119 КЗпП України. Так як звільнення відбулось в порушення положень діючого законодавства, при вирішенні вимог про поновлення позивача на посаді має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2022 року по 01.10.2023 року в сумі 164 335,00 грн.

На підставі викладеного, просила суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу №30ОС к/з/тр від 02.10.2023 року про звільнення позивача із займаної посади з 19.02.2022 року;

- поновити позивача на роботі з дати звільнення на посаді оператора комп`ютерного набору;

- зобов`язати відповідача увільнити позивача від виконання обов`язків за посадою оператора комп`ютерного набору з 25.01.2022 на час проходження військової служби за контрактом;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2022 року по 01.10.2023 року, який становить 164 335,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано незаконним та скасовано пункт 3 наказу №30-ОС від 02.10.2023 року товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» «Про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора комп`ютерного набору товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер»» з 19 лютого 2022 року, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2022 року по 01.10.2023 року в сумі 150 045, 00 грн (суми зазначені без відрахування податків та обов`язкових платежів); допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі. В позові ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 02 травня 2024 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

11 червня 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання, призначене на 29.08.2024 року, з`явився представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2021 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Фейсер» та займала посаду оператора комп`ютерного набору на підставі трудового договору (контракту) №197 к/тр від 22.07.2021 року.

Наказом №12 к/з/тр від 21.01.2022 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту) №197 к/тр від 22.07.2021 року згідно з п.2 ст.36 КЗпП України з 21.01.2022 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2023 року (справа №761/7575/22) позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» № 12 к/з/тр від 21.01.2022 року про звільнення ОСОБА_1 (персональний номер 347); поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді оператора комп`ютерного набору ТОВ «Фейсер» з 21 січня 2022 року; стягнуто з ТОВ «Фейсер» на користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.01.2022 по 19.02.2022 р. в розмірі 7 145 грн., з відрахуванням всіх обов`язкових платежів і податків. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Наказом №30 ОС від 02.10.2023 року поновлено позивача на роботі з 21.01.2022 року згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/7575/22 від 31.01.2023 року та звільнено ОСОБА_1 із займаної посади з 19.02.2022 року згідно рішення суду.

Суд першої інстанції зазначив, що станом на 19.02.2022 року в Україні діяв особливий період, на позивача поширюються положення ч.3 ст.119 КЗпП України, тому звільнення позивача відбулось з порушенням вказаних положень закону, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування пункту 3 наказу №30-ОС від 02.10.2023 року ТОВ «Фейсер» «Про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та поновлення ОСОБА_1 на посаді оператора комп`ютерного набору ТОВ «Фейсер» з 19 лютого 2022 року.

Відповідно до положень ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Хоча ч.4 і 5 вказаної статті й передбачає право суду вийти за межі доводів апеляційної скарги, в той же час вказане право суду чітко регламентоване процесуальним законом, що в даному випадку відсутнє.

За таких умов розгляд даної апеляційної скарги здійснюється виключно в межах доводів, якими апелянт обґрунтовує свою позицію.

Зокрема, свою апеляційну скаргу апелянт в даному випадку обґрунтовує незгодою з висновком суду першої інстанції щодо дії особливого періоду на час звільнення позивача з роботи, відтак можливістю розповсюдження на неї гарантій, передбачених ст.119 КЗпПУ.

Питання щодо дії в часі «особливого періоду» було предметом розгляду Верховного Суду в численних провадженнях, за результатами якого суд дійшов висновку, що «особливий період» діє в Україні з 17.03.2014 року і на час звільнення позивача з роботи свою дію не припиняв.

З даного приводу суд першої інстанції цілком слушно послався на позицію Верховного Суду у справах №813/1919/16 від 26.09.2018 року, №426/11214/17 від 04 лютого 2019 року.

Таку правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» Верховний Суд також сформулював у постановах від 11 квітня 2019 року (провадження № 51-9182км18), від 14 лютого 2018 року (провадження № 61-4157св18 та № 61-3951св18), від 20 лютого 2018 року (провадження № 61-4255св18), від 25 квітня 2018 року (провадження № 61-1664св17), від 21 лютого 2019 року (провадження № 51-7411км18).

У вказаних постановах Верховного Суду з даного приводу зазначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких умов дана обставина не потребує окремого доказування і є встановленою.

У свою чергу це обумовлює неможливість прийняття тієї позиції, яку апелянт поклав в основу своєї скарги.

Жодних інших аргументів проти оскарження рішення, в тому числі і щодо процедури виконання гарантій, передбачених ст.119 КЗпПУ, стягнення середнього заробітку, тощо апеляційна скарга не містить. Відтак суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст.367 ЦПК України перевірку таких обставин не здійснював.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько