УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 759/2530/15-ц

провадження № 61-11227ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року за скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на дії та рішення Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), боржник ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У листопаді 2023 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - банк) звернулося до суду зі скаргою на дії Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (далі - Дніпровський ВДВС), Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (далі - Святошинський ВДВС).

Скарга обґрунтована тим, що у провадженні Дніпровського ВДВС перебувало виконавче провадження (далі - виконавче провадження) № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2015 року № 759/2530/15 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку.

Дніпровський ВДВС 04 жовтня 2016 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на передав матеріали ВП № НОМЕР_1 до Святошинського ВДВС за місцезнаходженням майна боржника. Постанова про закінчення ВП № НОМЕР_1 не надходила на адресу банку.

Надалі 19 січня 2017 року Святошинський ВДВС виніс повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з порушенням порядку передачі, яке також не надходило на адресу стягувача.

15 листопада 2023 року на адресу Дніпровського ВДВС направлено запит про одержання інформації щодо підстав передання виконавчого провадження від Дніпровського ВДВС до Святошинського ВДВС.

Дніпровський ВДВС надав відповідь від 20 листопада 2023 року № 09/54659, згідно з якою у матеріалах ВП № НОМЕР_1 не було підтвердження наявності будь-якого майна боржника у Святошинському районі міста Києва, отже, рішення про передання ВП № НОМЕР_1 від Дніпровського до Святошинського ВДВС є необґрунтованим, тому похідне рішення Святошинського ВДВС про повернення виконавчого документа стягувачу не відповідає вимогам законодавства України.

Просив суд:

поновити ПАТ АБ «Укргазбанк» строк на оскарження рішень та дій державних виконавців щодо закінчення ВП від 04 жовтня 2016 року № НОМЕР_1 та повернення виконавчого документа стягувачу від 19 січня 2017 року.

постанову державного виконавця Дніпровського ВДВС від 04 жовтня 2016 року у ВП № НОМЕР_1 визнати протиправною та скасувати.

рішення державного виконавця Святошинського ВДВС від 19 січня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання визнати протиправним та скасувати.

зобов`язати Дніпровський ВДВС поновити ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 18 січня 2015 року № 759/2530/15, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва 21 березня 2024 року, що залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року, скаргу ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Суди керувались тим, що скарга не містить доказів поважності причин неможливості вчинити певні процесуальні дії у визначений законом строк .

Заявник не надав судам доказів того, коли він дізнався про порушення його прав, тому суди дійшли висновку, що немає підстав для поновлення банку строку для подання скарги на дії державного виконавця.

Вимоги касаційної скарги

У серпні банк звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва 21 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року.

Підставою касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України заявник зазначає: відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки суди не встановили коли банк дізнався про порушене право.

Крім того, зазначає, що до скарги на дії виконавців Святошинський ВДВС та Дніпровського ВДВС долучено докази направлення на адресу Дніпровського ВДВС запиту та відповіді на нього, що вказує на поважність причин пропуску строку на звернення.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Залишивши скаргу банку без розгляду, суди керувались тим, що банк не надав доказів поважності причин пропущення строку звернення до суду.

Верховний Суд погоджується з висновками судів, враховуючи таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) гарантує право на справедливий суд, яке передбачає як прийняття судом остаточного рішення, так і його виконання, яке забезпечується державою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Подібна норма була закріплена у статті 84 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Правила, які регулюють умови прийнятності скарг, покликані забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, а зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовані.

Статтею 449 ЦПК України встановлено строк для звернення із скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно із частиною п`ятою статті 74 Закону рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №920/149/18 надано роз`яснення щодо співвідношення загальної та спеціальної норми, згідно з якими норми, передбачені законом про виконавче провадження, є загальними, а норми, передбачені процесуальним кодексом, є спеціальними, тому строк на оскарження необхідно обраховувати в календарних днях. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 361/1335/20, провадження № 61-15507св20, від 02 листопада 2021 року у справі № 753/3465/20, провадження № 61-12002св20.

Порівняльний аналіз змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у статті 449 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону, необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13, 29 лютого 2024 року у справі № 289/2293/23, провадження № 61-1332св24, Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13.

За змістом статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно зі статтею 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із приписами пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону вказують на те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10, провадження № 61-17257св20).

Право на справедливий судовий розгляд передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли скарга може бути подана протягом визначеного строку. Водночас зацікавлена сторона зобов`язана проявляти особливу старанність у захисті своїх інтересів і вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.

Як встановлено суди, у документах, які долучив та на які посилався у скарзі банк, немає підтвердження поважності причин пропуску строку банку на звернення у листопаді 2023 року до суду зі скаргою на постанову державного виконавця від 04 жовтня 2016 року, тобто зі спливом майже 7 років.

Банк не заперечує той факт, що йому було відомо про примусове виконання виконавчого листа від 18 січня 2015 року № 759/2530/15 та про існування відкритого ВП № НОМЕР_1.

Згідно з наведеною вище сталою практикою Верховного Суду банк мав обов`язок самостійно цікавитись та знати про стан його прав у ВП № НОМЕР_1, проте протягом 7 років цього не здійснював.

Доводів про те, що банк вчиняв будь-які дії спрямовані на отримання інформації від державних виконавців Дніпровського ВДВС або Святошинського ВДВС про стан ВП № НОМЕР_1 протягом вказаних 7 років, у касаційній скарзі не наведено.

Тому посилання у касаційній скарзі, що запит банку до Дніпровського ВДВС від 15 листопада 2023 року та відповідь на нього підтверджують поважність причин пропуску строку на звернення зі скаргою на дії державного виконавця, є безпідставними.

За наведених обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що в силу презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, заявник пропустив строк, установлений ЦПК України, на оскарження дії (бездіяльності) державного виконавця, а звернення до суду зі скаргою з пропуском десятиденного строку без обґрунтування поважності причин такого пропуску, є процесуальною підставою для залишення скарги без розгляду.

Посилання у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з посиланням на те, що Верховний Суд не викладав висновків за таких обставин, є безпідставним.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Ця правова норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен обґрунтувати, у чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовані неправильно).

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновків Верховного Суду), з огляду на те, що заявник не обґрунтував, які норми були застосовані неправильно та у чому саме полягає помилка судів першої та апеляційної інстанції при застосуванні відповідних норм права.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, а є незгодою заявника з їхнім змістом.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року за скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на дії та рішення Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), боржник ОСОБА_1 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська