К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2024 року місто Київ

справа № 361/10166/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/9754/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Писанець Н.В. від 23 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 9 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у борг 150 000 грн з кінцевим строком повернення до 1 жовтня 2023 року без відсотків.

Починаючи з 1 жовтня 2023 року позивач постійно в усній формі звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак відповідач свої зобов`язання не виконав і позику не повернув.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 відмовляється добровільно повернути борг, ОСОБА_2 просив стягнути з нього суму позики в розмірі 150 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 150 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 500 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі розписки від 9 серпня 2023 року і наявність у відповідача обов`язку повернути отримані від позивача у борг кошти в сумі 150 000 грн, який відповідачем не спростована.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що сума боргу вказана в позові цифрами і прописом - 150 000 грн, а сума позики в розписці від 9 серпня 2023 року вказана лише цифрами - 150,00 грн. При ухваленні рішення суд виходив лише з доводів позивача та двох свідків, які надали пояснення про передачу позивачем в борг 150 000 грн, тоді як факт виконання зобов`язання за договором позики, не може бути доведеним за допомогою пояснень сторони і показань свідків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, щодоводи скаржника є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку усім доказам та дійшов правильного висновку по суті розгляду спору.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 9 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150, 000 грн 00 коп., які зобов`язався повернути до 1 жовтня 2023 року без відсотків. Передані кошти за розпискою мають статус позики згідно чинного законодавства України. Після повернення грошових коштів, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 розписку. Розписка складена в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.8).

ОСОБА_1 зобов`язання перед ОСОБА_2 за договором позики не виконав, борг не повернув.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема спірну боргову розписку, та надавши їй належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про укладення

між сторонами договору позики, та виникнення у відповідача заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його не виконанням.

Слід зауважити, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що відповідачем грошові кошти не повернуті.

Характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини справи не викликають сумніву, що сторонами боргового зобов`язання є саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці зазначено суму позики в розмірі 150,00 грн, а не 150 000 грн, як вказав позивач і з чим погодився суд першої інстанції, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки зазначене в борговому документі число 150,000 грн 00 коп. однозначно дає підстави для висновку, що вказана сума є саме сто п`ятдесят тисяч гривень.

Колегія суддів критично оцінює доводи відповідача, що розписка на суму 150 грн могла бути складена в письмовому вигляді і в присутності двох свідків.

Більше того, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на позицію відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції, де він однозначно наголошував на тому, що розписку взагалі не складав, а на стадії апеляційного провадження вже звертає увагу на те, що розписка складена лише на суму 150 грн.

З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду першої інстанції про намагання відповідача уникнути цивільної відповідальності.

У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати

детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: