Справа № 201/7990/23
Провадження № 2/201/3010/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 року м. Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщев С.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи.

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач) про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що у зв`язку з бездіяльністю відповідача йому не виплачена нарахована пенсія у розмірі 318 935,68 грн. згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22, чим порушені вимоги Конституції України, Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

14 лютого 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив ухвалу у справі № 160/1600/22, якою задовольнив його заяву про встановлення судового контролю ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за виконанням рішення суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22 в частині виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн.

11 квітня 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив повторну ухвалу, якою зобов`язав ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надати звіт про виконання судового рішення від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22 до 01 липня 2023 року.

У зв`язку з невиплатою нарахованої пенсії 16 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою здійснити нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів відповідно до пункту 2 статті 46 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», механізм нарахування якої визначений Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

14 квітня 2023 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надіслало йому лист №16558-11177/M-01/8-0400/23, яким відмовило у нарахуванні та виплаті компенсації за втрату частини доходів, мотивуючи відмову відсутністю бюджетного фінансування на зазначені цілі, що не відповідає вимогам національного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

19 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн відповідно до Закону № 2050-III.

20 квітня 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд прийняв до розгляду вказаний позов, однак ухвалою від 07 червня 2023 року суд закрив провадження у справі № 160/8113/23, мотивуючи своє рішення тим, що у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556св19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справи про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Не оскаржуючи зазначену ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2023 року про закриття провадження у справі № 160/8113/23, 10 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом в порядку цивільного судочинства, та просив зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн за період з 01 грудня 2019 року до дня ухвалення судового рішення у цій справі.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Демидової С.О. від 12 липня 2023 року відкрито провадження у цій справі, однак її ж ухвалою від 19 вересня 2023 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що спір, який виник у справі між позивачем та органом ПФУ як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону № 2050-ІІІ є публічно-правовим. Отже, суть та суб`єктний склад спірних правовідносин вказують на те, що заявлений у цій справі спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки на правовідносини з приводу зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії поширюється юрисдикція адміністративних судів, то суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Посилання заявника на те, що Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 07 червня 2023 року закрив провадження у справі № 160/8113/23 за його позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн, роз`яснивши, що спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, колегія суддів не взяла до уваги, зазначивши, що вказане судове рішення, яке ОСОБА_1 не оскаржував, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо необхідності розгляду спору, який виник у цій справі між позивачем та органом ПФУ, за правилами адміністративного судочинства, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 березня 2020 року № 219/11809/19-а.

Не погоджуючись із висновками судів цивільної юрисдикції першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 оскаржив зазначені судові рішення в касаційному порядку.

24 квітня 2024 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав на наступне:

Питання, до суду якої юрисдикції належить розв`язання спору з означеним предметом спору, й водночас питання про підсудність заявленого спору до судів загальної юрисдикції слід виводити насамперед з характеру (змісту) правовідносин, що склалися після того, як адміністративний суд зобов`язав управління ПФУ провести перерахунок призначеної і виплачуваної пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 01 грудня 2019 року. Поряд із цим слід зважити, що управління ПФУ виконало присуд судового рішення і перерахувало пенсію, але протиправно не виплатило перераховану суму пенсії, що своєю чергою, як вважає позивач, спричинило втрату (знецінення) частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Треба зазначити, що стосовно подібних правовідносин Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17 (провадження № 11?37апп19) сформулювала правовий висновок про юрисдикційну належність спору, що виникає з таких правовідносин.

Зокрема, у справі № 759/9631/17 було встановлено, що у червні 2017 року фізична особа звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ГУ ПФУ в місті Києві, у якому просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ. Вимоги мотивувала тим, що ГУ ПФУ в місті Києві неправомірно відмовилося нарахувати їй компенсацію втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, які управління на виконання постанови Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2011 року перерахувало, але не виплатило і останній її не отримав.

Велика Палата Верховного Суду цей спір кваліфікувала як спір щодо захисту прав та інтересів позивача у зв`язку з невиконанням з боку суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій. Далі зазначила, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі Порядок № 159).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17 (провадження № 11?37апп19) підсумувала, що спір, який виник у справі між позивачем та органом ПФУ як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону № 2050-ІІІ є публічно-правовим. Суть та суб`єктний склад спірних правовідносин вказують на те, що заявлений у справі спір належить до юрисдикції адміністративних судів. З огляду на це Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у згаданій щойно справі є однаковою мірою застосовними до фактичних обставин справи, в якій ОСОБА_1 оскаржує ухвалу суду першої інстанції, якою закрито провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За своїм змістом, суттю та обов`язковістю ці висновки є достатніми, щоб визнати правильними міркування судів попередніх інстанцій про те, що до юрисдикції саме адміністративного суду слід відносити спір про право позивача на компенсацію за втрату частини пенсії через порушення строків її виплати у зв`язку з невиконанням з боку суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій.

Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що між сторонами має місце публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а отже, такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 квітня 2020 року у справі № 219/11809/19-а (провадження № 11-943апп19).

Разом із тим, як вказує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, пункт 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, пункт 230).

Верховний Суд зауважує, що поряд із заявленим у цій справі позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів ОСОБА_1 вже звертався з аналогічним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який ухвалою від 07 червня 2023 року закрив провадження у справі № 160/8113/23, роз`яснивши, що спір, який виник між позивачем та органом ПФУ, має розглядатися за правилами цивільного судочинства (а. с. 2023).

Зазначена ухвала суду адміністративної юрисдикції в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Оскільки суд адміністративної юрисдикції закрив провадження у справі №160/8113/23 за позовом, поданим ОСОБА_1 до того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що й у цій справі, Верховний Суд вважає, що це поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Так, у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявник була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявника мав розглядатися в судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявника за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24).

За таких обставин доводи заявника щодо конфлікту юрисдикцій за його позовом заслуговують на увагу, тому колегія суддів вважає, що закриття провадження у цивільному судочинстві за аналогічними вимогами позивача поставить під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист. З огляду на наведену аргументацію та пріоритет забезпечення принципу правової визначеності є підстави для висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, з огляду на існування юрисдикційного конфлікту, з метою забезпечення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту Верховний Суд вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства лише тому, що позивачу має бути забезпечено доступ до правосуддя, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду в належному (адміністративному) судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справах № 490/9823/16-ц і № 761/12676/17, від 27 березня 2019 року у справі № 766/10137/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19, а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 308/11052/18, від 20 січня 2021 року у справі № 278/3458/18, від 29 березня 2023 року у справі № 638/5047/21.

06 червня 2024 року справа надійшла до Жовтневого районного суду та згідно протоколу її авторозподілу між суддями, її розподілено до розгляду судді Федоріщеву С.С., ухвалою якого від 10 червня 2024 року дану справу прийнято до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05 серпня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позову заперечував.

Позивач своїм правом на подачу відповіді на відзив не скористався.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Заперечення відповідача.

У своєму відзиві відповідач послався на те, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року по справі № 160/1600/22 Позивачу проведено перерахунок пенсії з 01.12.2019 у розмірі 70% від грошового забезпечення 24619,51 грн, яке зазначено у довідці від 06.12.2021 за № 33/24/С-5098, яка видана Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Дніпропетровській області», нараховано доплату пенсії за період з 01.12.2019 по 31.05.2022 у розмірі 318935,68 грн.

Зазначеним рішенням суду Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не було зобов`язано нараховувати та виплачувати Позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка визначається відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», «Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159, тому для нарахування компенсації втрати частини доходів підстави відсутні підстави.

Крім того, спеціальним законодавством, яке регулює призначення пенсій за вислугу років військовослужбовців, не передбачено компенсацію втрати доходів внаслідок несвоєчасної виплати їм пенсій за вислугу років.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", статтею 4 якого визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Оскільки в даному випадку сума доплати нарахована Позивачу за рішенням суду, яким задоволено вимоги Позивача, тобто мали місце спірні правовідносини, та судом не було покладено зобов`язання на Відповідача щодо нарахування компенсації втрати частини доходів, компенсація втрати частин доходів не підлягає нарахуванню. Разом з тим, нарахована сума доплати, станом на теперішній час, не виплачена, а отже для виплати компенсації втрати частини доходів відсутні підстави.

Обставини справи, що встановлені судом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі письмові докази кожен окремо та в їх сукупності, суд встановив, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року по справі № 160/1600/22 Позивачу проведено перерахунок пенсії з 01.12.2019 у розмірі 70% від грошового забезпечення 24619,51 грн, яке зазначено у довідці від 06.12.2021 за № 33/24/С-5098, яка видана Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Дніпропетровській області», нараховано доплату пенсії за період з 01.12.2019 по 31.05.2022 у розмірі 318935,68 грн.

14 лютого 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив ухвалу у справі № 160/1600/22, якою задовольнив заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за виконанням зазначеного рішення суду.

11 квітня 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив повторну ухвалу, якою зобов`язав ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надати звіт про виконання зазначеного судового рішення.

У зв`язку з невиплатою нарахованої пенсії 16.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою здійснити нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів відповідно до пункту 2 статті 46 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», механізм нарахування якої визначений Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

14 квітня 2023 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надіслало йому лист №16558-11177/M-01/8-0400/23, яким відмовило у нарахуванні та виплаті компенсації за втрату частини доходів, мотивуючи відмову відсутністю бюджетного фінансування на зазначені цілі, що не відповідає вимогам національного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, до теперішнього часу ОСОБА_1 не виплачена нарахована пенсія у розмірі 318935,68 грн згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22.

Доказів протилежного суду не надано.

Водночас, зазначеним рішенням суду від 17 березня 2022 року у справі №160/1600/22 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не було зобов`язано нараховувати та виплачувати Позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка визначається відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», «Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159.

За таких умов, позивач й звернувся до суду з даним позовом, у якому просить зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн відповідно до Закону № 2050-III.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Завданням цивільного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Закріплений у ч. 2 ст. 12 ЦПК України принцип змагальності сторін передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Суд також наголошує, що обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглядаючи справу №1-7/2013 Конституційний Суд України у рішенні №5-рп/2013 від 26.06.2013 звернув увагу, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Таким чином, з моменту набрання законної сили судовим рішенням виникає безумовний обов`язок його виконання.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Кабінет Міністрів України з метою врегулювання питання погашення заборгованості, постановою від 03.09.2014 №440 затвердив Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державною.

Відповідно до п. 20 Порядку №440, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком № 845.

Згідно з п. 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Отже, виплата заборгованості по пенсіях здійснюється за рахунок спеціальних бюджетних призначень в порядку черговості, яка складається в залежності від дати надходження рішення до боржника. При цьому, нарахована позивачу сума доплати має бути виплачена за рахунок коштів Державного бюджету України та лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань.

Згідно зі статтями 23, 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Відповідно до підпунктів 4, 5 п. 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасне та в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, які згідно із законодавством здійснюються коштом Фонду та з інших джерел.

Таким чином, виплати здійснює Головне управління Пенсійного фонду України винятково коштом Фонду та з інших джерел, визначених законодавством.

Відповідач є територіальним органами виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він повинен враховувати приписи статті 116 Бюджетного кодексу України, які забороняють взяття бюджетних зобов`язань за відсутності відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків за відсутності бюджетних призначень, яким узгоджено механізм забезпечення виконання взятих на себе державою зобов`язань з приписами бюджетного законодавства.

Згідно з бюджетом Головного управління на відповідний рік за програмою КПКВК 2506080 "Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду" виділяються кошти на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду в межах, передбачених на цю мету асигнувань у бюджеті Пенсійного фонду України з урахуванням черговості їх виконання.

Слід зазначити, що відповідач не заперечує свого обов`язку щодо виплати суми заборгованості по пенсії, яка виникла після її перерахунку. Однак вказує, що виплата буде здійснена в порядку черговості за наявності відповідних бюджетних асигнувань. Таким чином, спірним питанням залишається виплата нарахованої суми в порядку черговості бюджетних асигнувань.

У постанові від 24.07.2023 у справі №420/6671/18 Верховний Суд зазначив, що грошові кошти у вигляді заборгованості по пенсії, які належать стягувачу, не є власністю територіального управління Пенсійного фонду України, не знаходяться на його рахунках. Фактичне, у повному обсязі виконання судового рішення, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету України. Водночас стягнення з суб`єкта владних повноважень (територіального органу Пенсійного фонду України) коштів, які знаходяться на його рахунках але призначені для іншої мети, можуть поставити під загрозу функціонування такого суб`єкта, виконання покладених на нього функцій та, відповідно, нанесення шкоди необмеженій кількості осіб.

Суд касаційної інстанції наголосив, що право особи, тобто стягувача, на здійснення виплати заборгованості по пенсії не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. У той же час, у спірному випадку йдеться не про право особи на такі виплати, а про правові підстави для зміни способу і порядку виконання судового рішення.

Суд враховує, що з метою забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, необхідно встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення.

У постанові Верховний Суд від 23.04.2020 справі №560/523/19 (адміністративне провадження № К/9901/7195/20) вирішив питання щодо застосування процесуальних засобів судового контролю. Верховний Суд прийшов до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області виконало конкретні заходи, спрямовані на виконання рішення суду, дотримуючись при цьому Порядку, передбаченого законом. При цьому Верховний Суд зазначив, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №420/70/19 та від 24.01.2018 у справі №405/3663/13-а.

Як встановлено судом вище, заборгованість щодо виплати перерахованої пенсії в сумі 318935,68 грн., виникла внаслідок проведеного перерахунку пенсії позивача на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22.

Згідно проведеного перерахунку пенсії позивача заборгованість з виплати перерахованої пенсії в розмірі 318935,68 грн. включено в Реєстр судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.

Зважаючи на встановлені обставини справи, суд зазначає, що невиплата нарахованих сум пенсії на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22, які включені відповідачем в Реєстр судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, не може свідчити про наявність протиправних до позивача дій з боку відповідача.

З огляду на встановлені обставини, суд зауважує, що відповідач в межах своїх повноважень, включивши нараховані суми пенсії на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22 в Реєстр судових рішень, вчинив всі необхідні дії для виконання вказаного судового рішення.

При цьому, невиконання на даний час рішення суду в частині виплати перерахованої пенсії зумовлено обставинами, які не залежать від відповідача чи його посадових осіб.

Окрім цього, судом враховано, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 560/523/19.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

За приписами ст. 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Згідно з п. 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Як зазначено в п. 4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 21.06.2018 (справа №523/1124/17), від 03.07.2018 (справа №521/940/17) від 15.04.2019 (справа №727/7818/16-а), 14.04.2021 року (справа №465/322/17).

При цьому суд зазначає, що в Постанові Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 646/6250/17 з огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013, на підставі аналізу положення частини першої статті 99 КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Водночас, згідно з положеннями статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тобто, Закон №2050-III фактично прив`язує виплату компенсації до виплати заборгованості, яка їй передує.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово надавав оцінку подібним правовідносинам. Зокрема у постановах від 20.10.2022 року у справі №140/862/19 Верховний Суд зазначив, що: "з системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Відтак, законодавець пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу".

Таким чином, з аналізу норм Закону №2050-III та Порядку №159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

При цьому, як вже було зазначено, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Тобто, за наявності визначених Законом №2050-III умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

З наведеного вбачається, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

Судом встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зроблено розрахунок суми, що підлягає виплаті на виконання рішення суду, згідно якого визначено суму заборгованості у розмірі 318935,68 грн.

Водночас, оскільки фактична виплата заборгованості по сумі доплати пенсії позивачу ще не здійснена, то у відповідача не виник обов`язок нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, позаяк згідно статті 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином, право позивача на одержання грошової компенсації втрати частини доходів виникне у майбутньому, а саме в день виплати заборгованості з перерахованої пенсії, позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є передчасними і задоволенню не підлягають, оскільки правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність своїх дій, а позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати донарахованої пенсії, є передчасними.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат. В даному випадку позивач поніс судові витрати у сумі 1249,30 грн., сплативши судовий збір. Однак, оскільки у задоволенні цього позову відмовлено, а в матеріалах справи відсутні докази понесення судових витрат відповідачем, суд не стягує та не присуджує на користь позивача судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев