ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м.Суми

Справа №589/170/24

Номер провадження 22-ц/816/1134/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

у присутності:

представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Морока Сергія Олеговича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Мороко Сергієм Олеговичем,

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2024 року у складі судді Прачука О.В., ухваленого в м. Шостка Сумської області,

в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Морока С.О., звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просила про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , шляхом застосування заходів тимчасового обмеження прав останнього та покладання на нього обов`язків:

- заборонити ОСОБА_2 наближатись до місця перебування, інших місць відвідування, в тому числі квартири АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та у будь-який спосіб спілкуватись з нею;

- заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 (шість) місяців.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з неповнолітніми дочками проживають в квартирі АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_2 , який доводиться їй свекром. Між нею та ОСОБА_2 протягом тривалого періоду склалися складні відносини. Перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння заінтересована особа висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та поводить себе агресивно по відношенню до неї. Факти вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства підтверджуються постановами Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 червня 2023 року (справа №589/2307/23) та від 20 грудня 20223 року (справа №589/5952/23). Виданий старшим інспектором ВРПП Шосткинського РУП Руденком М.В. терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 виконано не було.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Мороко С.О., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги заяви задовольнити.

В апеляційній скарзі викладені подібні за змістом заяви про видачу обмежувального припису доводи. Звертає увагу на те, що на підтвердження своїх доводів нею були надані копія постанови Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2023 року у справі №589/5952/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, якій судом першої інстанції не була надана оцінка.

Від заінтересованої особи в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є свекром ОСОБА_1

02 листопада 2023 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2002 року квартира АДРЕСА_3 за вказаною адресою належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по частині кожного (а.с. 15-16).

18 листопада 2023 року старшим інспектором Шосткинського РУП Руденком М.В. видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 , якого зобов`язано строком на 3 доби залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено на вихід та вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, заборонено у будь який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с. 6).

Постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 грудня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді громадських робіт строком на 40 (сорок) годин (а.с. 17). При цьому судом було встановлено, що 06 листопада 2023 року та 18 листопада 2023 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , скоїв насильство у сім`я, яке виразилося у висловлюванні нецензурної лайки та образ на адресу своєї невістки ОСОБА_1 , чим завдав шкоди її психологічному здоров`ю. Дане адміністративне правопорушення вчинено повторно протягом року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений у справі факт неприязних відносин між заявницею та заінтересованою особою не є достатньою підставою для застосування спеціальних заходів, спрямованих на забезпечення безпеки постраждалої особи та втручання в право особи на мирне володіння належним на праві власності нерухомими майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п. 3, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.ч. 3 та 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зібраними по справі доказами встановлено, що ОСОБА_1 з дітьми - дочками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає із свекром - ОСОБА_2 у квартирі, що належить останньому на праві спільної часткової власності.

Між заявником та заінтересованою особою виникали словесні конфлікти, під час яких ОСОБА_2 висловлювався на адресу невістки нецензурною лайкою. За наслідками цих конфліктів, ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.ч. 1 та 2 ст. 173-2 КУпАП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність заявником існування обставин, які б свідчили про правомірність обмеження ОСОБА_2 у праві володіння та користування належним йому на праві спільної часткової власності житлом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19).

З наданих ОСОБА_6 пояснень вбачається, що конфлікти з ОСОБА_2 виникають на побутовому рівні, він зловживає спритними напоями, свариться та виганяє її з квартири. Натомість ОСОБА_2 в судовому засіданні вказував на те, що ініціатором сварок є сама заявник, яка має намір виселити його з квартири, іншого житла він не має.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями та чинить заявниці перешкоди у користуванні житловим приміщенням надано не було.

Сам факт притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративної відповідності за ст. 173-2 КУпАП, що полягало у словесних образах заявника, на переконання колегії суддів не є підставою для обмеження ОСОБА_2 у праві користування належним йому житлом. Зважаючи на те, що іншого житла на праві власності чи праві користування у нього немає.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

ОСОБА_2 , незважаючи на існування з ОСОБА_2 неприязних відносин, обирає місцем свого постійного проживання квартиру, право власності на частину якої належить останньому. При цьому, заявником не було надано доказів відсутності в неї на право власності чи праві користування іншого житла.

Таким чином, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Мороко Сергієм Олеговичем, залишити без задоволення, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов