Справа № 161/544/24 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/743/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Свій позов ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що він одружився з відповідачем 31 травня 2008 року, шлюб між ними зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 440. Позивач вказує, що його сімейне життя з відповідачем не склалось, їхній шлюб має формальний характер, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо один від одного. На переконання позивача подальше збереження шлюбу з відповідачем буде суперечити його інтересам.

На підставі наведеного позивач просить шлюб, укладений між ним та відповідачем, розірвати.

Ухвалою суду від 07 лютого 2024 року відповідну заяву відповідача задоволено та сторонам надано строк для примирення - 2 місяці.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Дожва Турійського району Волинської області, та ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Луцьк Волинської області, зареєстрований 31 травня 2008 року Луцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 440 розірвано.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 31 травня 2008 року Луцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 440 (а. с. 8).

Сторони є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 9, 10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що подружніх стосунків з відповідачем не підтримують, подальше збереження шлюбу неможливе, шлюб носить формальний характер.

Судом встановлено, що спільне подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження сім`ї вважає недоцільним та таким, що суперечить його інтересам.

За приписом статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.

У частині першій статті 104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, дійшов до правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивач обґрунтовано висловив таке бажання, вказавши, що продовження шлюбу з відповідачем буде суперечити його інтересам, а примушення чоловіка до шлюбу не допускається.

Доводи відповідача про неподання позивачем доказів неможливості збереження шлюбу є безпідставними та колегією суддів відхиляється.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення.

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З огляду на викладене, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, що також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 травня 2019 року (справа № 442/6319/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції надавався термін на примирення два місяці, який не дав бажаного результату.

Апеляційним судом встановлено, що з часу звернення з позовом до дня розгляду справи апеляційним судом пройшло майже вісім місяців, однак сторони сімейні стосунки не поновили та не примирилися. Позивач у категоричній формі не бажає зберегти шлюб з відповідачем та примиритися.

Вирішуючи спір, суд з`ясував причини фактичного припинення шлюбу та навів у рішенні мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є між сторонами неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться лише до заперечення висновків суду та вимог позивача про розірвання шлюбу.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя:

Судді: