Справа № 351/2606/23
Провадження № 22-ц/4808/927/24
Головуючий у 1 інстанції ПОСОХОВ І. С.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О.

секретаря Гудяк Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Боднарука Петра Миколайовича на рішення Снятинського районного суду від 11 квітня 2024 року, постановлене складі судді Посохов І.С. в м. Снятині, у справі за позовом ОСОБА_1 до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів відведено земельну ділянку площею 0, 25 га в правління гаражного кооперативу по АДРЕСА_1 та 21 грудня 1984 року Снятинською міською радою затверджено Статут кооперативу по будівництву і експлуатації гаражів, рішення № 318. З 1985 року розпочато будівництво гаражів по АДРЕСА_1 гаражно-будівельним кооперативом № 1. 11.09.1987 позивачем подано заяву на прийняття членом, а 15.06.1988 позивача зборами кооперативу прийнято до складу членів кооперативу під № 69. Згідно з витягом з переліку членів гаражно-будівельного кооперативу № 1 позивач бере участь в пайовому будівництві гаражу, проектною площею 28 кв. м. З часу набуття позивачем членства в гаражно-будівельному кооперативі № 1 гараж було побудовано за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що він вільно та відкрито користується належним йому нерухомим майном. Відповідно до технічного паспорту від 18 лютого 2022 року ТОВ «Снятин Архбудсервіс» площа гаражу на вул. Польовій у м. Снятині складає 26,7 м.кв. Просив визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на гараж за адресою: АДРЕСА_1 , побудований ним у 1989 році як членом гаражно-будівельного кооперативу № НОМЕР_1 , загальною площею 26,7 кв.м.

Рішенням Снятинського районного суду від 11 квітня 2024 року у задоволенні позову адвоката Боднарука Петра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Боднарук П.М. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та неправильній оцінці поданих ним доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що він відкрито і безперервно більше 35 років володіє та користується гаражем в Снятинському гаражно-будівельному кооперативі №1, йому належить на праві власності гараж за адресою: АДРЕСА_1 , побудований ним у 1989 році, як членом гаражно-будівельного кооперативу № НОМЕР_1 , загальною площею 26,7 кв.м. Проте судом першої інстанції не взято до уваги всі надані докази. Крім того, на думку представника позивача, судом помилково не прийнято до уваги клопотання відповідача про визнання позову та відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не втрачений документ, який засвідчує його право власності на гараж, право власності позивача на гараж відповідачем не оспорюється, а також відсутня будь-яка особа, яка це право не визнає. Тобто, в даному випадку вбачається, що позивачем також недоведена наявність підстав, передбачених ст. 392 ЦК України для звернення до суду з цим позовом. За таких обставин у задоволенні позову адвоката Боднарука Петра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно слід відмовити.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних (далі - Конвенція) свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що виконавчий комітет Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 31.03.1982 № 8-40/36-610, на виконання рішення облвиконкому від 02 березня 1982 року № 80 «Про зберігання автомобілів і мотоциклів індивідуального користування в обласному та районних центрах», виконком обласної Ради народних депутатів доручено створити районну комісію по вибору земельних ділянок для спорудження гаражів індивідуального користування і під`їзних шляхів до них за рахунок непродуктивних земель землекористувачів району. Опрацьовані матеріали по вибору земельних ділянок разом з відповідними погодженнями і висновками надіслати управлінню сільського господарства облвиконкому (а.с.16) .

Рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів «Про відведення земельної ділянки правлінню гаражного кооперативу в АДРЕСА_1 для розширення будівництва гаражів», вирішено відвести правлінню гаражного кооперативу земельну ділянку розміром 0,25 га для розширення території гаражно-будівельного кооперативу по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради народних депутатів від 21 грудня 1984 року № 318, виконкомом затверджений статут кооперативу по будівництву і експлуатації гаражів для автомашин індивідуальних власників, який прийнятий на загальних зборах членів кооперативу від 15 вересня 1984 року(а.с.18).

ОСОБА_1 11.09.1987 подав заяву голові Снятинського гаражно-будівельного кооперативу № 1 ОСОБА_3 та просив прийняти його в члени гаражно-будівельного кооперативу № 1, із статутом ознайомлений. Згідно з резолюцією на заяві зазначено: «Прийняти на зборах 15.06.1988р.» (а.с.19).

Згідно з копією списку, який є додатком до невідомого суду документу, під № 69 зазначено ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 .

Згідно з копією технічного паспорту на гараж (машино-місце), виготовленого ТОВ «Снятин архбудсервіс», станом на 18 лютого 2022 року, інвентаризаційна справа АДРЕСА_1 . Замовник технічної інвентаризації ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 4 Закону України «Про кооперацію» кооперація базується на таких основних принципах: добровільності вступу та безперешкодного виходу з кооперативної організації; соціальної справедливості, взаємодопомоги та співробітництва; рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос); вільного вибору напрямів і видів діяльності; демократичного контролю за діяльністю кооперативних організацій та їх посадових осіб з боку членів кооперативних організацій; безпосередньої участі членів кооперативної організації у її діяльності.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про кооперацію» кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.

Членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу (частина перша статті 10 Закону України «Про кооперацію»).

Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу (статті 11 Закону України «Про кооперацію»).

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про кооперацію» кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.

Частинами першою, другою статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» визначено, що член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.п. «а» п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28.06.1991 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст. 15 Закону України «Про власність»).

Отже, з наведеного вище суд доходить висновку про те, що право власності на індивідуальний гараж, побудований в гаражно-будівельному кооперативі, набувається лише за певних умов: по-перше, особою, яка є членом гаражно-будівельного кооперативу; по-друге, за умови повного внесення пайових внесків за наданий йому в користування гараж.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказів того, що рішенням зборів гаражно-будівельного кооперативу ОСОБА_1 прийнято у члени кооперативу та внесення ним пайових внесків за наданий йому в користування гараж позивачем не подано.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, яким відмовлено позивачу у задоволенні позову, оскільки згідно зі статтею 12 ЦПК України ним не подано доказів про порушення відповідачем його прав чи інтересів.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 відкрито і безперервно більше 35 років володіє та користується гаражем в Снятинському гаражно-будівельному кооперативі №1 та йому належить на праві власності гараж за адресою: АДРЕСА_1 , побудований ним у 1989 році як членом гаражно-будівельного кооперативу № 1, оскільки позивачем не надано документів, що можуть свідчити про наявність у нього майнових прав на гараж, не подано доказів сплати пайових внесків. При цьому подання списку членів участі в пайовому будівництві гаражу не підтверджує факт виникнення права на даний гараж при відсутності доказів сплати членських внесків, тобто викупи даного гаражу відповідно до статті 19-1 Закону України «Про кооперацію».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Боднарука Петра Миколайовича залишити без задоволення. Рішення Снятинського районного суду від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 09 вересня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л. В. Василишин

І. О. Максюта