Справа № 754/9313/24
У Х В А Л А

Іменем України

17 вересня 2024 року м. Київ, Деснянський районний суд міста Києва, суддя О. Грегуль, секретар судового засідання: І. Вакуленко,

ОСОБА_2 - заявник

ОСОБА_1 - заінтересована особа

ВСТАНОВИВ:

Заявником у справі № 754/9313/24 подано клопотання про повернення судового збору.

Дослідивши матеріали справи № 754/9313/24 суд встановив наступне.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.07.2024 у справі № 754/9313/24 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків подану заявником заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Однією із підстав для залишення без руху з наданням строку для усунення недоліків заяви про встановлення факту, що має юридичне значення було те, що в порушення ч. 4 ст. 177 ЦПК України до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У наданий строк заявником подано заяву про залишення заяви про встановлення юридичного факту без розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2024 у справі № 754/9313/24 заяву про встановлення факту, що має юридичне значення повернуто заявникові.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

До клопотання про повернення судового збору заявником не додано жодного доказу, який би свідчив про сплату заявником судового збору при поданні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

За таких обставин у задоволенні клопотання про повернення судового збору відмовляється за недоведеністю сплати судового збору при поданні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст. 258, 260 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У справі № 754/9313/24 відмовити в задоволенні клопотання про повернення судового збору ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно клопотання про повернення судового збору адреса листування: а/с 15, місто Київ, Україна, 02125).

Роз`яснити заявнику, що у разі наявності доказів сплати судового збору у справі № 754/9313/24 при поданні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення заявник не позбавлений можливості повторно звернутись до суду за вирішення питання про повернення судового збору.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів.

Згідно ст. 261 ЦПК України, 1. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 2. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

СУДДЯ: