КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/5671/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року про відмову у задоволенні скарги у складі судді Лужецької О.Р.,

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд зі скаргою на бездіяльність посадових осіб виконавчої служби, в якій просив:

- скасувати постанову Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП НОМЕР_1;

- скасувати арешт та заборону відчуження з майна боржника , що накладено на підставі постанови Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП НОМЕР_1;

- скасувати арешт та заборону відчуження майна боржника , що накладено на підставі постанови Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП НОМЕР_1.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Дарницькому відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 753/18437/13 виданого 12 жовтня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ боргу в розмірі 16 075 грн.

Вказує, що державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Посилається на те, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у задоволенні заяви МТСБУ про поновлення пропущеного строку для пред`явлення вищевказаного виконавчого листа до виконання - відмовлено, однак арешт накладений на майно боржника не знято, що стало підставою для звернення до суду з вказаною скаргою, в якій просив суд скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Марцинюк П.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, незаконність оскаржуваної ухвали, просить скасувати її та ухвалити нову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року ухвалу Дарницького районного м. Києва від 20 листопада 2015 року - скасовано та постановлено нову ухвалу наступного змісту: «У задоволенні заяви МТСБУ про поновлення пропущеного строку для пред`явлення вищевказаного виконавчого листа до виконання - відмовити. Тобто виконавчий лист № 753/4687/13 від 12 жовтня 2015 року, виданий на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2013 року є таким, що не підлягає виконанню.

Посилається на те, що орган ВДВС в порушення законодавчих норм, що регулюють порядок та умови виконання рішень судів продовжує стягувати з нього кошти за таким виконавчим документом.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним доводам.

Учасники справи в судове зсідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалу суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як убачається зі справи, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ 16 075 грн 90 коп.

Зазначене рішення суду не було оскаржено сторонами по справі та набрало законної сили 15 липня 2013 року (а.с. 28 на звороті).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року поновлено МТСБУ строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання - виконавчого листа № 753/4687/13 від 12 жовтня 2015 року, виданого на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ 15 846 грн 50 коп, судові витрати в сумі 229 грн 40 коп, а всього 16 075 грн 90 коп (а.с. 3).

09 грудня 2015 року МТСБУ звернулося з заявою до Дарницького РУЮ у місті Києві в якому просило прийняти до примусового виконання виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ боргу в розмірі 16 075 грн (а.с. 28).

25 січня 2016 року постановою державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, з примусового виконання виконавчого листа № 753/18437/13, виданого 12 жовтня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ боргу в розмірі 16 075 грн (а.с. 9).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року - скасовано та постановлено нову ухвалу наступного змісту: У задоволенні заяви МТСБУ про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання - відмовлено (а.с. 4-5).

08 листопада 2016 року старшим державним виконавцем Дарницького РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 41 на звороті).

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернуся до Дарницького РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою у якій просив долучити до матеріалів виконавчого провадження ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року по справі № 753/21039/15-ц на підставі якої скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 25 січня 2016 року (а.с. 6).

18 серпня 2020 року начальник Дарницького РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) листом повідомив скаржника, що законні підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні (а.с. 7).

22 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернуся до Дарницького РВ ДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) з повторною заявою про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 25 січня 2016 року (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції визнав її не обґрунтованою з огляду на те, що ОСОБА_1 не довів належними доказами порушення державним виконавцем норм чинного законодавства щодо не зняття арешту з майна боржника.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

Зі справи убачається, що виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили, відкрито за заявою стягувача у відповідності до зазначених норм Закону, встановлених ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання не було, виконавчий лист не визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому дії державного виконавця щодо прийняття виконавчого документа до виконання є правомірними, вчиненими в межах наданих законом повноважень, тому відповідно, відсутні підстави для скасування постанови Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № НОМЕР_1.

Таким чином державний виконавець, відкриваючи провадження й накладаючи арешт на майно позивача, діяв у межах повноважень, визначених Законом «Про виконавче провадження».

Установлено, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року скасовано ухвалу суду першої інстанції й відмовлено у задоволенні заяви МТСБУ про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, у зв`язку з чим виданий по справі виконавчий лист на підставі судового рішення, у подальшому скасованого, а тому способом захисту за конкретних обставин є заявлення вимог про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню, а не оскарження законних дій виконавця.

Оцінює критично суд апеляційної інстанції й доводи про те, що суд не надав належної оцінки доводам викладем в скарзі, так як із змісту мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції вбачається, що судом належно оцінено твердження заявника.

При цьому апеляційна інстанція зазначає про відсутність обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення, про що зазначає Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Підстав для скасування ухвали з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: