ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 129/1964/18

провадження № 61-1425св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач за позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідачі за позовом ОСОБА_3 : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року у складі суддіКапуши І. С., та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтований тим, що 02 серпня 2003 року він з ОСОБА_3 уклав шлюб, який 09 листопада 2017 року розірвано. В липні 2013 року ОСОБА_1 передав у тимчасове користування автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ»батькові дружини ОСОБА_2 , однак після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 . ОСОБА_2 на прохання позивача повернути автомобіль відмовився.

Просив витребувати у ОСОБА_2 та повернути йому автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ», сірого кольору, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_3 , видане Вишгородським міським реєстраційним експертним відділом Державної автомобільної інспекції у Київській області 18 грудня 2007 року.

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтований тим, що вона та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 02 серпня 2003 року до 09 листопада 2017 року, під час якого вони за спільні кошти придбали два автомобіля, а саме: 18 грудня 2007 року автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ», який перебуває у фактичному користуванні її батька ОСОБА_2 та 19 липня 2013 року - автомобіль марки «LIFAN Х60», який перебуває в постійному користуванні та володінні ОСОБА_1

ОСОБА_1 не визнає її право на спільне майно, набуте в шлюбі, зокрема, на вказані автомобілі, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 . Вартість автомобіля марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ» визначена відповідачем ОСОБА_1 під час його звернення до суду в розмірі 114 132,00 грн як середня ринкова вартість аналогічного автомобіля згідно з відомостями, які містяться на інтернет-сайті «AUTO.RIA». Автомобіль марки «LIFAN Х60» перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_1 , а тому вона не має можливості здійснити оцінку вартості цього автомобіля. Отже, при зверненні до суду з цим позовом вона також визначала вартість спірного автомобіля марки «LIFAN Х60» у розмірі 223 600,00 грн, з огляду на середню ринкову вартість аналогічного автомобіля згідно з відомостями, які містяться на інтернет-сайті «AUTO.RIA». Обидва автомобілі є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки були придбані під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Спірні автомобілі за своїм цільовим призначенням є неподільними речами, тому можуть бути поділені в натурі лише шляхом присудження кожному з подружжя по одному автомобілю.

Просила поділити майно, набуте подружжям під час шлюбу, виділивши в особисту приватну власність ОСОБА_1 автомобіль марки «LIFAN Х60», державний номерний знак НОМЕР_4 , 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , вартістю 223 600,00 грн, виділити в її особисту приватну власність автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ», сірого кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 114 132,00 грн, стягнути з ОСОБА_1 на її користь в рахунок компенсації рівності часток у майні подружжя 54 734,00 грн, припинити право спільної сумісної власності на вказане майно подружжя.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2020 року об`єднано позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа № 129/3383/18) разом із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння (справа № 129/1964/18) в одну справу № 129/1964/18.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 : автомобіль марки «LIFAN Х60», вартістю 223 600,00 грн, автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ», вартістю 114 132,00 грн.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на автомобіль марки «LIFAN Х60», державний номерний знак НОМЕР_4 , 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , вартістю 223 600,00 грн, та автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ», сірого кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 114 132,00 грн.

Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_3 автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ».

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя у розмірі 54 734,00 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 та задовольняючи частково позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що автомобілі були придбані в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Проте автомобіль марки «LIFAN Х60» вибув із володіння подружжя, оскільки ОСОБА_1 за час розгляду справи про поділ майна подружжя без згоди ОСОБА_3 розпорядився спільним майном подружжя та продав його, тому виділити зазначене рухоме майно одному з подружжя неможливо. Однак, для забезпечення рівності часток кожного з подружжя у спільному майні необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя. Водночас проданий ОСОБА_1 автомобіль марки «LIFAN Х60» не підлягає поділу між сторонами, а тому не може бути виділений ОСОБА_1 зі стягненням з нього грошової компенсації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову в позові ОСОБА_3 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2017 року у справі № 6-2830цс16, рішення суду ухвалене з порушенням правил територіальної юрисдикції.

Позовна вимога про поділ майна подружжя ОСОБА_3 , має бути подана до Вишгородського районного суду Київської області. Отже, суди порушили правила територіальної юрисдикції.

Гайсинський районний суд Вінницької області порушив норми процесуального права, об`єднавши справу № 129/3383/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ майна подружжя разом зі справою № 129/1964/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння в одну справу № 129/1964/18.

10 грудня 2010 року він взяв у борг у ОСОБА_4 1 500,00 дол. США та повернув заборгованість 05 травня 2019 року.

Ці кошти були витрачені на сімейні потреби, а саме з них було сплачено кредит на придбання автомобіля марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ».

Отже, зазначена заборгованість щодо повернення коштів була для сторін спільним зобов`язанням. Однак кошти він повернув самостійно після розірвання шлюбу шляхом реалізації спільної сумісної власності - автомобіля марки «LIFAN Х60».

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Однак суд першої інстанції залишив поза увагою, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 6 частини першої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 02 серпня 2003 року до 09 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 30 листопада 2010 року та договором застави від 19 грудня 2007 року ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ».

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ» є ОСОБА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 12 квітня 2019 року ОСОБА_1 відчужив автомобіль марки «LIFAN Х60» за 49 000,00 грн.

Вартість автомобіля марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ» в розмірі 114 132,00 грн ОСОБА_1 визначив під час його звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння як середню ринкову вартість аналогічного автомобіля, згідно з відомостями на інтернет-сайті «AUTO.RIA».

Вартість автомобіля марки «LIFAN Х60» в розмірі 223 600,00 грн ОСОБА_3 визначила під час звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, як середню ринкову вартість аналогічного автомобіля згідно з відомостями на інтернет-сайті «AUTO.RIA».

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України)).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Згідно з частинами другою і третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суди встановили, що спірне майно, а саме: автомобіль марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ»та автомобіль марки «LIFAN Х60», ОСОБА_1 і ОСОБА_3 придбали за час шлюбу за спільні кошти, тому воно є їх спільним майном.

Однак під час розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_1 розпорядився спільним майном подружжя на власний розсуд, без згоди ОСОБА_3 , та продав автомобіль марки «LIFAN Х60».

Тобто цей автомобіль вибув із володіння ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Обставину щодо продажу автомобіля марки «LIFAN Х60» сторони у справі не заперечують, і це підтверджено належними доказами.

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно, й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України).

Відчуження одним із подружжя спільного майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє іншого з подружжя права на виплату компенсації на майно.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а в разі недосягнення згоди - з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли під час розгляду вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказувала, що з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Визначаючи розмір грошової компенсації вартості транспортних засобів, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися визначеною сторонами вартістю подібних автомобілів, які були виставлені на продаж іншими особами на сайті оголошень. На момент подання позову вартість автомобіля марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ»становила 114 132,00грн, автомобіля марки «LIFAN Х60» - 223 600,00 грн.

Вартість спільного майна подружжя сторони не заперечували та не спростували.

З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що сторони придбали спірні автомобілі за час шлюбу і це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що автомобілі були оформлені на ОСОБА_1 .

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанційпро те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна не спростував, тому спірне майно підлягає поділу.

З огляду на те що ОСОБА_1 усупереч нормам статті 65 СК України відчужив спільне нерухоме майно, зокрема автомобіль марки «LIFAN Х60», на власний розсуд, без згоди дружини, суди дійшли правильного висновку, що виділити автомобіль марки «LIFAN Х60» одному з подружжя неможливо, проте для забезпечення рівності часток кожного із подружжя у спільному майні необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 54 734,00 грн за відступ від ідеальної частки у спільному майні подружжя.

Відмовивши у позові ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що предметом спору в цій справі є витребування автомобіля марки «DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ»від ОСОБА_2 (батька ОСОБА_3 ), який є частиною спільного майна подружжя, однак колишня дружина ОСОБА_3 , яка має право претендувати на спірне майно, не була залучена ОСОБА_1 до участі у цій справі.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, не залучив до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 , оскільки порушено її право на спірний автомобіль.

Доводи касаційної скарги про порушення порядку об`єднання позовів в одне провадження, зокрема усупереч правилам частини третьої статті 188 ЦПК України, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц, провадження № 14-5цс23, викладено правовий висновок про те, що «80. Помилкове об`єднання судом у цій справі вимог, які не пов`язані підставою виникнення та не співвідносяться між собою як основна та похідна вимоги, у підготовчому засіданні та розгляд їх по суті з ухваленням рішення судом, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, виключний перелік яких визначений у частині першій статті 411 ЦПК України».

Хоча суд першої інстанції помилково об`єднав позови про витребування майна з чужого незаконного володіннята про поділ майна подружжя, проте це не порушило прав ОСОБА_1 та не вплинуло на законність рішень судів першої й апеляційної інстанцій, оскільки суди у позові про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовили та розглянули по суті позов про поділ майна подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відкрив провадження у справі з порушенням правил територіальної юрисдикції, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.

Згідно з частиною другою статті 411 ЦПК України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій ОСОБА_1 не заявляв про непідсудність Гайсинському районному суду Вінницької області справи в частині позову ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Тому посилання заявника у касаційній скарзі на порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності), не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень в цій справі.

Аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 461/2891/21 (провадження № 61-5206св22).

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не поділили між сторонами навпіл борг у розмірі 1 500,00 дол. США, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не довів, що боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу з ОСОБА_3 , укладені в інтересах сім`ї.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не застосували правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2017 року, провадження № 6-2830цс16, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, є необґрунтованими з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2017 року, провадження

№ 6-2830цс16 зазначено, що «частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Якщо при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з подружжя здійснив відчуження цього майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу. Крім того, в разі поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за їх рахунок автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору виникає також зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники».

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження не знайшли своє підтвердження. Висновки судів у справі, що переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у вказаній постанові Верховного Суду України, оскільки ОСОБА_1 не довів, що боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу з ОСОБА_3 , укладені в інтересах сім`ї.

З огляду на доводи касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги також зводяться до власного тлумачення норм права, незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська