Дата документу 17.09.2024 Справа № 336/3517/24
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/3517/24 Головуючий у 1-й інстанції: Вайнраух Л.А.
Провадження № 22-ц/807/1903/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Гончар М.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Сердюк Романа Вікторовича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання від 15 лютого 2008 року №3-633, зареєстрований державним нотаріусом В.Кисельовою. Після укладення вказаного договору, ОСОБА_2 переселилася та прописалася у вказаній квартирі, де згідно умов договору та відмітки у паспорті, також продовжувала проживати та була прописана ОСОБА_3 .. Окрім пов`язаності договорів довічного утримання та спільним проживанням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у близьких родинних стосунках, по лінії чоловіка ОСОБА_2 , який приходився рідним братом ОСОБА_3 .. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. ОСОБА_2 вважала себе її спадкоємцем за законом четвертої черги, оскільки вони проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. З метою реалізації своїх спадкових прав, як спадкоємець четвертої черги за законом, за заявою ОСОБА_2 була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_3 . приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М.. В подальшому мати позивачки ОСОБА_2 видала довіреність на ОСОБА_4 на ведення спадкових справ та інше.

В ході виконання доручень, ОСОБА_4 виявила заповіт від 03 червня 1999 року, складений на ім`я позивачки, за яким ОСОБА_3 на випадок своєї смерті робить таке розпорядження: усе своє майно з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, у тому числі належну їй квартиру АДРЕСА_1 вона заповідає ОСОБА_1 . Цей заповіт посвідчений ОСОБА_5 державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори, за реєстровим номером 7-1447. Заповіт ОСОБА_6 надіслала до нотаріальної контори та позивачу, яка після ознайомлення із текстом заповіту, звернулася до суду із відповідною позовною заявою.

Зі змісту заповіту та дати його складання вбачається, що заповіт був складений ОСОБА_7 в м. Донецьку 03.06.1999 року, тобто коли позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була ще неповнолітньою та проживала у м. Запоріжжі. Про наявність даного заповіту позивачка не знала і дізналася про нього у квітні 2024 року, що є безумовною підставою для надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, оскільки вважає такі обставини поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд визначити їй додатковий строк протягом шести місяців з дати набуття рішенням суду законної сили, на подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року цивільну справу №336/3517/24 передано за підсудністю на розгляд до Селидівського міського суду Донецької області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду представник ОСОБА_1 , адвокат Сердюк Роман Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що дана справа підлягає розгляду за місцезнаходженням нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , яке є предметом заповіту, що підсудна Селидівському міському суду Донецької області. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до змісту заповіту ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповідала ОСОБА_1 усе своє майно з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, у тому числі належну їй вищезазначену квартиру. Отже, предметом заповіту є не тільки нерухоме майно, а й інше рухоме майно, яке належало померлій. Суд також не взяв до уваги, що зазначена квартира була відчужена за життя спадкодавця на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Соколовською Н.В., що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, довідка № сформована 10.08.2024 року. В оскаржуваній ухвалі не зазначено, згідно якої норми закону виключна підсудність визначається за місцезнаходженням нерухомості, відчуженої за життя спадкодавця. Отже, зазначена ухвала є незаконною, вона перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя, що призводить до штучного порушення розумних строків розгляду даної справи.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 9 частиною 1 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженні у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи ухвалу про передачу справу за підсудністю на розгляд до Селидівського міського суду Донецької області, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник з приводу встановлення додаткового строку на прийняття спадщини за заповітом, спадковим майном є об`єкт нерухомого майна, яке розташоване на території Ворошиловського району м. Донецька, отже відповідно до положень ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходженням майна або основної його частини.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

За змістом ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У ст. 28 ЦПК України наведений перелік позовів, у яких підсудність визначається за вибором позивача.

Статтею 30 ЦПК України визначено перелік позовів, які розглядаються за правилами виключної підсудності.

Так, за змістом ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" (абзац перший пункту 41, пункт 42), перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 42 зазначеної постанови роз`яснено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, в тому числі для позовів про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

З аналізу норм процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення "з приводу нерухомого майна" необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 та у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 506/33/19.

З урахуванням викладеного, на позови спадкоємця про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини поширюються правила виключної підсудності і вони пред`являються за місцем знаходження майна або основної його частини, якщо такі позови виникають з приводу нерухомого майна.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в особі свого представника, адвоката Сердюк Романа Вікторовича звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом, у якій зокрема просить суд:

«визначити ОСОБА_1 додатковий строк протягом шести місяців з дати набуття рішенням суду законної сили, на подання заяви про прийняття спадщини за заповітом по смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.2-9).

Отже, спір між сторонами виник з приводу встановлення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом у вигляді нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , а також на усе майно з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося належне ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подаючи позовну заяву саме до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 визначила територіальну підсудність за місцем реєстрації відповідача по справі ОСОБА_2 , яка з 11.03.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорту громадянина України ОСОБА_8 серії та номер НОМЕР_1 (а.с.14-15), довідкою Департаменту адміністративних послуг від 24.04.2024 року за №06.4-06/02/543 (а.с.40). В цій же квартирі також була прописана з ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , що також підтверджується паспортом громадянина України останньої серії та номер НОМЕР_2 (а.с.16-18).

До апеляційної скарги заявником додано Інформацію з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 10.08.2024 року, № 390460603, відповідно до якої квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, 7307, 12.05.2005 року, посвідчено приватним нотаріусом Соколовською Н.В., відомості про право власності до державного реєстру внесені 25.05.2005 (а.с.124-125).

Отже, квартира АДРЕСА_1 , яку серед іншого майна ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 відповідно до заповіту від 03 червня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької державної нотаріальної контори Власовою О.М. з 25.05.2005 року належить іншій особі ОСОБА_9 , тобто відчужена за життя ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже не входить до спадкової маси померлої, що виключає визначення підсудності даної справи за ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Водночас як вбачається із заповіту ОСОБА_3 від 03 червня 1999 року складеного на користь ОСОБА_1 , померла заповідала окрім вищезазначеної квартири також усе її майно з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося (а.с.25).

На виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2024 року про витребування доказів (а.с.57-58), до суду першої інстанції 05 серпня 2024 року від приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М., надійшла спадкова №26/2024 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , розпочатої 01 лютого 2024 року (а.с.67-103). Дана спадкова справа відкрита за заявою ОСОБА_2 від 25.01.2024 року, зареєстрованою у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №75 01.02.2024 року. В даній заяві ОСОБА_2 зазначила, що до складу спадщини ввійшли гроші в банку (пенсія) та можливо квартира у м. Донецьку (а.с.68).

З даної спадкової справи вбачається, що на ім`я ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у АТ «Райффайзен Банк» відкрито:

- депозитний рахунок НОМЕР_3 відкритий 09.12.2017 року, залишок коштів на якому станом на 12.03.2024 року складає 25 260 грн. Сума коштів по депозиту виплачується з поточного рахунку для виплат НОМЕР_4 (дата відкриття 13.05.2014), залишок коштів на якому станом на 18.04.2024 року складає 15 644,10 грн;

- поточний рахунок НОМЕР_5 (дата відкриття 22.05.2007), залишок коштів на якому станом на 12.03.2024 року складає 12 238,20 доларів США;

- картковий рахунок № НОМЕР_6 (дата відкриття 09.09.2020), залишок коштів на якому станом на 18.04.2024 відсутній.

Заповідальних розпоряджень по рахункам Банком не знайдено (90,92).

У зв`язку з чим, даний спір стосується тільки рухомого майна, а саме грошових коштів, відкритих в АТ «Райффайзен Банк» на ім`я ОСОБА_3 , а отже підсудність даної справи слід віднести до справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача, передбаченої ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Вищий Спеціалізований Суд України у своєму листі N 6-47/0/9-12 від 10.07.2012 року та від 16.05.2013 року N 24-753/0/4-13 (далі лист ВССУ N 6-47/0/9-12 та лист ВССУ N 24-753/0/4-13) зазначає, що територіальна підсудність визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноважень суду першої інстанції (ст. 108-114ЦПК України). Ст.109 ЦПК України визначає підсудність справ за місцезнаходженням відповідача, а ст. 114 ЦПК України правила виключної підсудності. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦКУ. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи щодо спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність в матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦКУ, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається, що він прийняв спадщину. Відповідно до ст. 66 Закону України "Про нотаріат", свідоцтво про право на спадщину видається за місцем відкриття спадщини. На позови спадкоємця про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини поширюються правила виключної підсудності, і вони пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, якщо такі позови виникають з приводу нерухомого майна.

З урахуванням викладеного, на позови спадкоємця про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини поширюються правила виключної підсудності і вони пред`являються за місцем знаходження майна або основної його частини, якщо такі позови виникають із приводу нерухомого майна.

Враховуючи, що в даній справі позов безпосередньо стосується рухомого спадкового майна та не належить до виключної підсудності, а тому за правилами ч. 2 ст. 27 ЦПК України, повинен пред`являтися за місцезнаходженням відповідача.

Суд зазначає, що з матеріалів справи та за відомостями з Департаменту адміністративних послуг видно, що місцезнаходження відповідача по справі ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 з 11.03.2016 року по теперішній час, що відповідно до територіального устрою міста Запоріжжя відноситься до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Таким чином, враховуючи, що місце реєстрації відповідача ОСОБА_2 в Шевченківському районі м. Запоріжжя, справа на підставі ч.1 ст. 27 ЦПК України підлягає розгляду за територіальною підсудністю Шевченківським районним судом м. Запоріжжя.

На що суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилково висновку про підсудність справи на підставі ч. 1 ст. 31 ЦПК України Селидівського міського суду Донецької області.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена.

На підставі викладеного та враховуючи фундаментальний принцип безперешкодного доступу до правосуддя, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 6), апеляційний суд вважає, що постановлена Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ухвала від 08 серпня 2024 року про передання справи за територіальною підсудністю до Селидівського міського суду Донецької області відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України з підстав, передбачених ч. 1 ст.30 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, на підставі п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Разом з тим колегія суддів не вбачає підстав для розподілу судових витрат в зв`язку з переглядом справи в апеляційному суді, оскільки передача справи до суду першої інстанції для продовження розгляду не є остаточним вирішенням спору, при якому вирішуються питання розподілу понесених сторонами судових витрат згідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 258, 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Сердюк Романа Вікторовича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду у цій справі скасувати.

Справу №336/3517/24 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 17 вересня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Бєлка В.Ю. Гончар М.С.