Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3491/24 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д.М.
Категорія 55 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/3491/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відшкодування матеріальної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 02 квітня 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. Просить стягнути з держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області матеріальну шкоду, завдану невиплатою підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, передбаченого ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період із 17 липня 2018 року по 30 червня 2023 року в сумі 375 474,12 грн.

Позов обґрунтований тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зобов`язано з 17 липня 2018 року здійснити нарахування та виплату їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про державний бюджет України на відповідний рік). Виплату вказаного підвищення розпочато з травня 2021 року. Внаслідок протиправної бездіяльності, що виражена у не здійснені нарахування підвищення до пенсії відповідно до вимог ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в період із 17 липня 2018 року по 30 червня 2023 року, їй заподіяно шкоду в розмірі фактично невипалених за відповідний період сум - в розмірі 357 474,12 грн. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в справі №240/9341/20 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо ненарахування та невиплати з 17 липня 2018 року ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про державний бюджет України на відповідний рік). Відповідним судовим рішенням не встановлений спосіб виплати таких сум, що на її думку, створює передумови для пред`явлення вимог у розрізі цивільно-правового спору про відшкодування завданої майнової шкоди.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 02 квітня 2024 року провадження в справі закрито та у мотивувальній частині ухвали позивачу роз`яснено, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що закриваючи провадження, суд першої інстанції не врахував, що публічно-правовий спір між сторонами з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсії вважається фактично вирішеним, що підтверджується рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в справі №240/9341/20. Саме несвоєчасним та неналежним нарахуванням та виплатою уповноваженим органом додаткової пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на території радіоактивного забруднення, передбаченої ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», заподіяно їй майнової шкоди, вираженої у недоотриманні нею коштів. Пред`явлений позов не містить вимог щодо вирішення публічно-правового спору, зокрема, визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідача, що в силу частини п`ятої ст.21 КАС України виключає розгляд спору за правилами адміністративного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судові повістки ОСОБА_1 та ГУ ПФУ в Житомирській області доставлені до їх електронних кабінетів (а.с.59,60). Від сторін клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. За змістом частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи та апеляційним судом установлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в справі №240/9341/20 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 17 липня 2018 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про державний бюджет України на відповідний рік) (а.с.5-7).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про зміну способу і порядку виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в адміністративній справі №240/9341/20 (а.с.10-11).

На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в справі №240/9341/20 сума, що підлягає доплаті ОСОБА_1 за період із 17 липня 2018 року по 30 червня 2023 року, становить 357 474,12 грн (а.с.4).

Наразі ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому просить стягнути на свою користь матеріальну шкоду в сумі 357 474,12 грн, завдану невиплатою підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, передбачене ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період із 17 липня 2018 року по 30 червня 2023 року.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач вважає, що обумовлене за судовим рішенням підвищення за період із 17 липня 2018 року по 30 червня 2023 року фактично виявляє розмір заподіяної шкоди, у зв`язку з чим особою ініційовано вимоги в порядку цивільного судочинства про відшкодування шкоди. Позивач по суті просить стягнути недоотримане підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення. При цьому особою, яка є повноважною на здійснення нарахування та проведення таких виплат, є Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. За вказаною позовною вимогою між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п.1 частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За приписами ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні ст.124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Відповідно до частини першою ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження (пункт перший частини першої ст.19 КАС України).

Справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень відносно обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат віднесені КАС України до адміністративних справ незначної складності (пункт 3 частини шостої ст.12 КАС України).

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої ст.4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої ст.4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За таких обставин, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин та методу правового регулювання спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої ст.58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду України.

Згідно з ст.73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду України використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду України; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями управління Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 Положення).

За приписами підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління Пенсійного фонду України відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій Пенсійний фонд України та його управління в районах, містах є суб`єктами владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів. Спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі №750/1668/17, від 03 липня 2019 року в справі №750/1591/18-ц спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсій та інших соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

У постанові від 04 березня 2020 року в справі №757/63985/16 Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, що суди помилково визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, оскільки не врахували, що спір щодо недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Як вже зазначалося вище, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач наразі просить стягнути матеріальну шкоду, завдану невиплатою підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, передбачене ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, тобто предметом спору наразі є матеріальна шкода у вигляді недоотриманої пенсії, передбаченої ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідачем за такою вимогою є Держава Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.

Спір стосовно матеріальної шкоди, завданої невиплатою підвищення до пенсії, також є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин, пов`язаних зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії, а тому він повинен розглядатися також у порядку адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі №127/3233/19).

Отже, за позовною вимогою стосовно недоотриманої пенсії, яку позивач визначила як матеріальну шкоду, між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 , і такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір належить до юрисдикції адміністративних судів та обґрунтовано закрив провадження у цивільній справі на підставі п.1 частини першої ст.255 ЦПК України, одночасно роз`яснивши позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди з судовим рішенням та є власним тлумаченням норм права.

За положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні, а тому судове рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 вересня 2024 року

Головуюча Судді: