Номер провадження: 22-ц/813/4607/24
Справа № 522/3710/22
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/3710/22

Номер провадження: 22-ц/813/4607/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) ОСОБА_3 , 2) ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна із незаконного володіння та скасування державної реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Косіциної В.В., 09 листопада 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить: 1) витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; 2) припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване за нею на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 22.10.2020 року; 3) передати (повернути) квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 ; 4) скасувати записи у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №38798035 від 22.10.2020 року, №29124136 від 27.11.2018 року та №28386896 від 12.10.2018 року.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що у власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувала квартира, розташована за адресою - АДРЕСА_2 (далі - Квартира), на підставі Свідоцтва про право власності на житло.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла та єдиним власником квартири став - ОСОБА_5 , який у свою чергу помер - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач є спадкоємцем першої черги та подав заяву про прийняття спадщини до нотаріуса. Під час оформлення спадкової справи він дізнався про те, що треті особи незаконним шляхом переоформили право власності на квартиру на ім?я ОСОБА_3 , а саме - 16.10.2018 р. звернулися до реєстратора із заявою про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру на підставі укладеного на біржі простого письмового Договору купівлі-продажу нерухомого майна N? 11/03-0552 від 22.10.2003 р.

27.11.2018 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

22.10.2020 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

На теперішній час квартира, на яку позивач має право як спадкоємець, зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що відповідачка ОСОБА_2 незаконно володіє квартирою з тих підстав, що вона придбала квартиру у особи, яка не мала права її відчужувати, а тому квартира підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Підставою внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність права власності на квартиру за ОСОБА_3 є - Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.10.2003 р., який підписаний від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (як продавців) та від імені ОСОБА_3 (як покупця). Цей договір було посвідчено нібито Одеською універсальною товарною біржею. На час укладання цього договору у квартирі проживали ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх син - ОСОБА_7 .. Після укладання цього договору він не був переданий до КП БТІ та РОН м. Одеси та за ОСОБА_3 не було засвідчено у КП БТІ та РОН право власності на квартиру. Після укладання договору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжували бути зареєстрованими та проживали у цій квартирі до дня їх смерті у 2015 р. До цього часу ОСОБА_3 не зробила жодної дії, яка б свідчила про те, що вона прийняла квартиру у свою власність. Тільки після смерті усіх мешканців квартири вона вирішила звернутися із заявою про реєстрацію за нею права власності на квартиру.

З приводу незаконної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 . Київським ВП м. Одеси ГУНП в Одеській області 17.12.2018 р. було відкрито кримінальне провадження № 0000085 за ознаками ст. 190 ч. 4 КК України. При допиті у слідчого ОСОБА_3 дала покази про те, що вона ніколи не укладала та не підписувала Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.10.2003 р.. Вона не мала наміру придбавати цю квартиру у свою власність й не могла це зробити, тому що станом на 2003 р. їй було 18 років й вона не мала коштів на придбання квартири. До неї звернулися незнайомі їй люди та на їх прохання вона поїхала до нотаріуса, де підписала довіреність на представництво її інтересів. Особисто вона не зверталася до реєстратора із заявою про реєстрацію за нею права власності на квартиру й не надавала до реєстратора Договір купівлі-продажу. Також вона нічого не знала про укладання Договору купівлі-продажу квартири між нею та ОСОБА_4 ..

Вищенаведене свідчить, що в дійсності ніякий Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.10.2003 р. між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не укладався та не підписувався, тобто було відсутнє волевиявлення сторін на укладання договору. Оригіналу тексту цього Договору не існує, тому що він ніколи в дійсності не укладався. Це було тільки способом для незаконного заволодіння правом на квартиру.

З огляду на те, що первинний Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.10.2003 між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ніколи не укладався та є підробкою, то усі послідуючі переходи права власності до інших осіб є також незаконними, а тому відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру у особи, яка не мала права цього робити і тому квартиру необхідно витребувати із її незаконного володіння (Т. 1, а. с. 1 - 3, Т. 2, а. с. 1 - 4).

Короткий зміст рішення суду, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2023 рокузадоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Витребувано нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 , із незаконного володіння ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) права власності на нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою - АДРЕСА_5 .

Стягнуто з відповідача - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) суму сплаченого судового збору у розмірі - 12 405 грн..

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що матеріали справи містять підстави для часткового задоволення позову, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння. Первісний договір від 22.10.2003 р. про придбання квартири ОСОБА_3 не підписувався. Договір купівлі-продажу квартири від 22.10.2003 р. на біржі не укладався. У послідуючому вона не підписувала будь-якого договору про відчуження квартири ОСОБА_4 ..

Щодо вимог про припинення права власності відповідачки та реєстрацією його за позивачем, суд не вбачав підстав для їх задоволення, оскільки однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова КЦС ВС від 01.11.2023 у справі № 761/7257/20) (Т. 2, а. с. 76 - 81).

Короткий зміст заяви про перегляд заочного рішення

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2023 року, в якій просить скасувати вищевказане судове рішення та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (Т. 2, а. с. 84 - 88).

Рішення за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2024 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2023 року (Т. 2, а. с. 126 - 128).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини справи щодо укладення між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . первісного Договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/03-0552 від 22.10.2003 року. Визнано встановленою обставину його не укладення, яка не є доведеною, що спричинило невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Судом не застосовано положення ст. ст. 3, 203 ЦК України; 2) договір купівлі-продажу від 22.10.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О.І. за реєстровим №702, не є недійсним, та в судовому порядку недійсним не визнавався. Судом першої інстанції при ухваленні судового рішення вказані обставини укладення договору не з`ясовано, та не застосовано при цьому ст. 204 ЦК України, якою встановлено презумпцію правомірності правочину; 3) суд неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, стосовно дійсності правочинів, на підставі яких було зроблено скасовані судом записи про речові права. Вказане потягло за собою неправильне застосування ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; 4) судом першої інстанції не застосовано норми Конституції України та ЦК України, які регламентують непорушність права власності добросовісного набувача; 5) судом першої інстанції не було застосовано строк позовної давності; 6) судом першої інстанції належним чином не було сповіщено її про розгляд справи; 7) судом не встановлювався родинний зв`язок між позивачем та ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (Т. 2, а. с. 132 - 139).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.03.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2023 року (Т. 2, а. с. 146 - 146 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.03.2024 року справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 152).

У судовому засіданні адвокат Караштефан О.В., діючий від імені ОСОБА_1 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Адвокат Робулець А.А., діючий від імені ОСОБА_3 , у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв, клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засідання, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь в судовому засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі, визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 23 вересня 1994 року №0184 виданого КЕЧ Одеського району, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках є власниками квартири, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 (Т. 1, а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №8022 (Т. 1, а. с. 166).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть НОМЕР_3 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №12911 (Т. 1, а. с. 165).

09 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини (Т. 2, а. с. 208).

06 червня 2016 р. із заявою про прийняття спадщини звернувся другий спадкоємець - ОСОБА_8 (Т. 1, а. с. 203)

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2018 року №141417070, 12 жовтня 2018 року за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , було зареєстроване право власності на квартиру, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року Одеською універсальною товариною біржою «ЦЕНТР», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 (Т. 1, а. с. 128). Зазначений факт також підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43509829 від 16 жовтня 2018 року (Т. 1, а. с. 127).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 листопада 2018 року №146992670, 27 листопада 2018 року за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , було зареєстроване право власності на квартиру, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 329, виданий 27.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлева Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 (Т. 1, а. с. 130). Зазначений факт також підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №44267123 від 27 листопада 2018 року (Т. 1, а. с. 124).

Зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 жовтня 2020 року №229280952, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , було зареєстроване право власності на квартиру, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 702, виданий 27.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О.Г., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 (Т. 1, а. с. 131). Зазначений факт також підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54725702 від 22 жовтня 2020 року (Т. 1, а. с. 122).

Згідно заяви ОСОБА_9 від 03.08.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Петровим Юрієм Миколайовичем, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ніколи не укладала договір купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року Одеською універсальною товариною біржою «ЦЕНТР», не підписувала його, а тому, не була власницею квартири. Будь яких договорів із ОСОБА_4 від 27.11.2018 року не укладала, коштів не отримувала.

Факт того, що договір купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року Одеською універсальною товариною біржою «ЦЕНТР» ніколи не укладався підтверджується відповіддю з КП «Бюро технічної інвентаризації» від 06.06.2023 року №1751/03.01-08, з якої вбачається, що будь-яка інформації стосовно реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за зазначеним договором відсутня (Т. 2, а. с. 39).

Також, у копії відповіді на адвокатський запит від 14.02.2018 року №1а-49 від Одеської універсальної біржі «Центр» вказано, що Одеська товарна біржа «Центр» не посвідчувала договір купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року, а тому, такий договір є підробленим, оскільки, він не виготовлявся та не посвідчувався товарною біржею (т.2, а.с.48).

За даним фактом відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000085 від 17.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (Т. 1, а. с. 157).

По справі виникли правовідносини щодо відчуження нерухомого майна, його спадкування.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не у повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про ухвалення рішення за його відсутності, та за відсутності належного сповіщення про судове засідання.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка - повідомлення завчасно.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання ; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про направлення на адресу ОСОБА_2 судових повісток за адресою - АДРЕСА_3 , які повертались до суду із відміткою пошти - «Адресат відсутній за вказаною адресою» або ж «Адресат відмовився» (Т. 2, а. с. 61 - 62, 68).

Як вбачається з матеріалів справи, останнє судове засідання було призначено на 10.10.2023 року, відповідно до довідки секретаря судового засідання сторони в судове засідання не з`явились та фіксування технічними засобами не здійснювалось (Т. 2, а. с. 75).

Відомостей про відкладення чи розгляд справи 10.10.2023 року матеріали справи не містять.

Судове рішення було ухвалене 09.11.2023 року, однак матеріали справи не містять відомостей про належне сповіщення учасників справи саме на 09.11.2023 року.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)». Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення апелянта про час і місце судового розгляду на 09.11.2023 року в матеріалах відсутні, оскільки матеріали справи не містять відомостей про надсилання та вручення відповідачці судової повістки про розгляд справи.

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Таким чином, вказані порушення є підставою для обов`язкового скасування рішення і ухвалення нового судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У пункті 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення.

Як указує Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява № 12964/87, § 28).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Матеріалами справи встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 23 вересня 1994 року №0184 виданого КЕЧ Одеського району, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках є власниками квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (Т. 1, а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №8022 (Т. 1, а. с. 166).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть НОМЕР_3 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №12911 (Т. 1, а. с. 165).

Відповідно до копії спадкової справи №34/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , спадкоємцями першої черги після його смерті є - його онуки за правом представлення - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (Т. 1, а. с. 163 - 259).

02 червня 2016 року ОСОБА_8 , звернувся із заявою про прийняття спадщини (Т. 1, а. с. 203).

09 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини (Т. 1, а. с. 208).

Твердження апелянта про недоведеність родинних відносин між позивачем та померлим ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, зокрема: відповідними свідоцтвами про народження, одруження, розірвання шлюбу, смерть, які містяться в матеріалах спадкової справи (Т. 1, а. с. 163 - 250).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.10.2018 року №141417070, 12 жовтня 2018 року за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , було зареєстроване право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року Одеською універсальною товариною біржою «ЦЕНТР», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 (Т.1, а.с.128). Зазначений факт також підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43509829 від 16 жовтня 2018 року (Т. 1, а. с. 127).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 листопада 2018 року №146992670, 27 листопада 2018 року за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , було зареєстроване право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 329, виданий 27.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлева Т.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 (Т. 1, а. с. 130). Зазначений факт також підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №44267123 від 27 листопада 2018 року (Т. 1, а. с. 124).

Зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 жовтня 2020 року №229280952, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , було зареєстроване право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 702, виданий 27.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О.Г., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 (Т. 1, а. с. 131). Зазначений факт також підтверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54725702 від 22 жовтня 2020 року (Т. 1, а. с. 122).

Згідно заяви ОСОБА_9 від 03.08.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Петровим Юрієм Миколайовичем, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ніколи не укладала договір купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року Одеською універсальною товариною біржою «ЦЕНТР», не підписувала його, а тому, не була власницею квартири. Будь яких договорів із ОСОБА_4 від 27.11.2018 року не укладала, коштів не отримувала.

Факт того, що договір купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року Одеською універсальною товариною біржою «ЦЕНТР» ніколи не укладався підтверджується відповіддю з КП «Бюро технічної інвентаризації» від 06.06.2023 року №1751/03.01-08, з якої вбачається, що будь яка інформації стосовно реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за зазначеним договором відсутня (Т. 2, а. с. 39).

Також, у копії відповіді на адвокатський запит від 14.02.2018 року №1а-49 від Одеської універсальної біржі «Центр» вказано, що Одеська товарна біржа «Центр» не посвідчувала договір купівлі-продажу, серія та номер Н/03-0552, виданий 22.10.2003 року, а тому, такий договір є підробленим, оскільки, він не виготовлявся та не посвідчувався товарною біржою (Т. 2, а. с. 48).

За даним фактом відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000085 від 17.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (Т. 1, а. с. 157).

Отже, вищевказане свідчить, що спірне майно вибуло з власності не з волі спадкодавця.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі № 715/2438/21 (провадження № 61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі № 757/23492/13-ц (провадження № 61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі № 521/4328/16 (провадження № 61-4268св23) від 10 липня 2023 року у справі №757/11526/19-ц (провадження №61-597св23) та інших.

Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті діда шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, таким чином набув право захищати свої права на спадкове майно, у тому числі шляхом витребування цього майна із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

З урахуванням вищевказаного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки спірне майно вибуло з володіння позивача, як спадкоємця померлого власника, не з його волі, і не з волі спадкодавця, а тому порушене право позивача, як власника майна, підлягає судовому захисту відповідно до положень статті 388 ЦК України шляхом витребування такого майна. Разом з тим, виходячи з того, що спадщину прийняв ще один спадкоємець - онук ОСОБА_8 , тому витребуванню на користь позивача підлягає частина спірної квартири.

Решта позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора не підлягають задоволенню, оскільки заявлені позивачем вимоги не є ефективними для захисту порушених прав і їх відновлення.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з вказаним позовом, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст.ст. 253-255 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. ст. 261, 265, 266 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що відповідно до матеріалів справи, останні не містять відзиву на позовну заяву в якій відповідач просила застосувати строк позовної давності, про що вказує апелянт у своїй апеляційній скарзі.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що адвокат Іскра С.Л., діюча від імені ОСОБА_2 неодноразово зверталась до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, про що свідчать матеріали справи та відповідні заяви і розписки адвоката про ознайомлення (Т. 1, а. с. 136, Т. 2, а. с. 27).

Вказане свідчить, що ОСОБА_2 була освідомленою про наявність вказаного спору, та із заявою про застосування строку позовної давності не зверталась, матеріали справи зворотного не містять.

Тому, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було застосовано строк позовної давності є безпідставними, оскільки відповідачем не було подано заяву про застосування позовної давності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не у повній відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до частково не правильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пп. «б,в» п.4 ч.1 ст..382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування або зміні судового рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50%) у розмірі - 6202,50 грн..

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2023 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Витребувати на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , АДРЕСА_4 ) із незаконного володіння ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) частину нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 .

Здійснити розподіл судових витрат.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , АДРЕСА_4 ) суму сплаченого судового збору в розмірі - 6 202 (шість тисяч двісті дві) грн. 50 коп..

В решті позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе