Провадження № 22-ц/811/1593/24 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року у справі № 466/4449/23 зобов`язано слідчого СВ ВП № 1 Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області розглянути подані ОСОБА_1 клопотання № 1 та клопотання № 2 від 24 квітня 2023 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0001476. Стверджує, що у зв`язку з невиконанням вищезазначених судових рішень на підставі поданих ним клопотань 25 серпня 2023 року суд здійснив судовий контроль відповідно до ухвалених судових рішень, які містили зобов`язальний характер, а 12 жовтня 2023 року суд здійснив повторний судовий контроль, однак судовий контроль не дав результатів, оскільки невиконання судових рішень триває і в подальшому. Зазначає, що внаслідок бездіяльності Головного управління Національної поліції у Львівській області невиконані судові рішення, ухвалені на його користь, чим йому завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що погіршився стан його здоров`я через почуття невизначеності та стресу, в якому він перебуває, недовіру до органів державної влади у зв`язку з тривалим невиконання судових рішень та неотриманні ефективного захисту під час досудового розслідування та судового розгляду. Вказує, що ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок, а невиконання судового рішення щодо проведення слідчих дій вже спричинило порушення розумних строків та тривалості провадження з вини органу державної влади в Україні. Вважає, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Вказує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. З наведених підстав просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 200 000 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржило Головне управління Національної поліції у Львівській області,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що судом не враховано, що слідчим СВ ВП № 1 Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області винесено постанову про закриття кримінального провадження від 05 листопада 2019 року, аперіод з моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження до моменту її скасування не включається до строку досудового розслідування, відтак відсутні законні підстави слідчим здійснювати процесуальні дії в цьому провадженні. Зазначає, що шкода, завдана незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачено частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо наявності по відношенню до позивача обставин, передбачених диспозицією ч. 1 ст. 1176 ЦК України, що свідчить про відсутність підстав для стягнення на його користь моральної шкоди. Вказує, що завдання моральної шкоди в розумінні статті 23 ЦК України полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, однак позивач, на якого у деліктних правовідносинах покладено обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди. Вважає, що сам факт оскарження потерпілим в кримінальному провадженні дій чи бездіяльності слідчого та прокурора на досудовому розслідуванні не свідчить про завдання йому будь-якої шкоди. Наголошує, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, тому не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Звертає увагу, що позивач не вперше звертається з такими позовними вимогами до того самого відповідача, що свідчить про зловживання ним своїми процесуальними правами, з метою безпідставного збагачення. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок бездіяльності слідчих слідчого відділу ВП №1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області, що полягала у невиконанні ухвал слідчих суддів, якими їх зобов`язано розглянути подане ОСОБА_1 клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, позивачу завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України в розмірі 10 000 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 02 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання № 1 від 24.04.2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001476, в якій просить зобов`язати слідчого СВ ВП № 1 ГУ НП ЛРУП № 1 у Львівській області виконати вимоги ст. 220 КПК України та надати відповідь на клопотання № 1 від 24 квітня 2023 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання №1 від 24.04.2023 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476 задоволено.

Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання від 24.04.2023 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476.

Крім того, 02 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання № 2 від 24.04.2023 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001476, в якій просить зобов`язати слідчого СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області виконати вимоги ст. 220 КПК України та надати відповідь на клопотання № 1 від 24 квітня 2023 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання №2 від 24.04.2023 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476 задоволено.

Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання від 24.04.2023 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476.

09 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова з клопотаннями, в яких просив здійснити судовий контроль за виконанням вищезазначених судових рішень.

25 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова надіслав начальнику ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області листи, в яких просив повідомити суд про стан виконання ухвал суду від 03 травня 2023 року, однак відповіді на них не отримано.

03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 повторно звернувся з клопотаннями про здійснення судового контролю за виконанням ухвал суду від 03 травня 2023 року.

12 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова вдруге надіслав начальнику ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області листи, в яких просив повідомити суд про стан виконання ухвал суду від 03 травня 2023 року, однак відповіді на них не отримано.

Відтак, ВП №1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області не надано суду доказів виконання ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року.

Крім того, за час розгляду даної справи Головне управління Національної поліції у Львівській області також не надало суду доказів виконання вищезазначених судових рішень, що свідчить про їх невиконання уповноваженими особами органу державної влади.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що незаконна бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо тривалого невиконання ухвал суду при здійсненні досудового розслідування спричинила значні душевні страждання, виникнення почуття невизначеності та стресу, в якому він перебуває через недовіру до органів державної влади та неможливість ефективно захистити свої права, чим йому завдано моральну шкоду.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями чи бездіяльністю.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 686/5244/21.

Матеріалами справи підтверджується, що стосовно ОСОБА_1 посадовою особою державного органу не виконано два судових рішення, якимислідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області зобов`язано розглянути подані ОСОБА_1 клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476.

Оскільки судові рішення, які набрали законної сили, не виконані слідчим СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області, колегія суддів вважає, що факт невиконання судових рішень, які є обов`язковими до виконання на всій території України, в тому числі і органами державної влади та їх посадовими особами, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Водночас, тривале невиконання судових рішень спричинило позивачу відчуття невизначеності, невпевненості, незахищеності та неможливості реалізації своїх прав та законних інтересів, що вимагає від нього додаткових зусиль для можливості подолання негативних наслідків протиправної поведінки щодо нього.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22-ц.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що тривала бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області, яка продовжується і надалі, щодо невиконання ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року, якими встановлена протиправна бездіяльність слідчого в частині невиконання своїх службових обов`язків, призвела до завдання позивачу моральної шкоди.

Виходячи з вимог розумності та справедливості, з урахуванням обставин справи, тривалості порушення прав позивача та характером завданої йому шкоди протиправною бездіяльністю уповноважених осіб органів державної влади немайнової шкоди, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, що становить 10 000 грн., які підлягають стягненню з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України, що не є надмірним та не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

Доводи апеляційної скарги про те, що у слідчого відсутні законні підстави вчиняти процесуальні дії в кримінальному провадженні № 0001476 не заслуговують на увагу, враховуючи те, що ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року слідчого СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області зобов`язано розглянути подані ОСОБА_1 клопотання№ 1 та № 2 від 24 квітня 2024 року, тобто надати на них змістовну та обгрунтовану відповідь в строк передбачений законом, а не вчиняти слідчі дії.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що на момент подання ОСОБА_1 вищезазначених клопотань ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 12 травня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0001476 скасовано ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року.

Покликання апелянта на те, що шкода, завдана незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачено частиною першою статті 1176 ЦК України, не беруться до уваги, оскільки за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України), що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 346/4623/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 646/9109/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі №639/3414/18, від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 345/4225/18.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06.09.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк