Справа №760/7718/21 4-с/760/37/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого- судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря - Омелько Г.Т.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління Міністерства юстиції у м. Києві Мороз Лесі Євгенівни та визнання не чинним та скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся до суду у березні 2021 року зі скаргою та зазначає, що на примусовому виконанні у головного державного виконавця Мороз Л. Є., Шевченківського РВ ДВС у м. Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавчий лист № 2-3744 від 24.07.2009, виданий Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 , місце роботи: ТОВ «ТРИ ВЕДМЕДІ» на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини доходу щомісячно.

Зазначає, що стягувачем передано на виконання виконавчий лист без повідомлення державного виконавця про те, що скаржником здійснюється перерахунок аліментів на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2006 року по справі № 2-3744/09.

Частиною другою постанови від 24.04.2018 ВП № НОМЕР_1 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника головним державним виконавцем Мороз Лесею Євгенівною зазначено про здійснення відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства аліменти у розмірі 50% до погашення заборгованості у сумі 159 361, 62 грн., після чого проводити стягнення у розмірі частини всіх доходів боржника.

Вказує, що з сумою боргу не погодився та надав головному державному виконавцю Мороз Л. Є. копії квитанцій зі сплати аліментів .

Посилається на ч 4. ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» та зазначив, що державний виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі надходження виконавчого документа на виконання від стягувача.

Зазначив, що головним державним виконавцем, Мороз Л. Є. , в порушення ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», не було здійснено щомісячний розрахунок заборгованості, а також не було повідомлено боржника про розрахунок заборгованості при подачі стягувачем виконавчого листа на виконання з урахуванням, наданих скаржником копій квитанцій про сплату аліментів.

Зазначив, що Постанова від 24.04.2018 ВП № НОМЕР_1 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника видана 24.04.2018, а наступний документ, який отримав скаржник - це Довідка - розрахунок заборгованості від 12.02.2021, що отримана скаржником 24.02.2021, тобто через два роки та десять місяців, в порушення ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Отже, головним державним виконавцем, Мороз Лесею Євгенівною , не було здійснено своєчасне надання боржнику довідки про розрахунок суми заборгованості з аліментів чим остання порушила абзац 3 ч. 1 ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження.

Наголошує, що довідки про розрахунок суми заборгованості з аліментів винесена головним державним виконавцем, Мороз Лесею Євгенівною , 12.02.2021, відправлена згідно трек номеру 22.02.2021, та Скаржником отримана 24.02.2021.

12 лютого 2021 року головним державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС у м. Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. було зроблено розрахунок заборгованості по аліментам, за період з 01.05.2009 по 05.07.2020 згідно якого у боржника наявна заборгованість у сумі 48 361,38 грн.

Зазначив, що вказаним розрахунком заборгованості скаржник не погоджується, оскільки головним державним виконавцем в порушення ч. 1. ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», відрахування аліментів здійснювалось із суми, шо нарахована, а не з суми що до виплати, яка залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Просить визнати неправомірними дії головного державного виконавця Мороз Лесі Євгенівни щодо складання довідки - розрахунку заборгованості з аліментів з 01.05.2009 - 05.07.2020; скасувати довідку - розрахунок заборгованості з аліментів з 01.05.2009 - 05.07.2020, №ДВ/19 від 12.02.2021; зобов`язати головного державного виконавця Мороз Лесю Євгенівну зробити перерахунок заборгованості по аліментах у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з урахуванням фактично отриманих доходів.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2021 справу передано в провадження судді Усатовій І.А.

Ухвалою суду від 23.05.2022 у справі відкрито провадження, призначено справу до судового розгляду та витребувано від державного виконавця належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_2.

15.11.2022 на адресу суду від Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1.

У судові засідання скаржник та інші особи, які беруть участь у справі неодноразово не з`являлися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як передбачено п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.

Стаття 18 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у головного державного виконавця Мороз Л.Є., Шевченківського РВ ДВС у м. Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходився виконавчий лист № 2-3744 від 24.07.2009, виданий Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 , місце роботи: ТОВ «ТРИ ВЕДМЕДІ» на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини доходу щомісячно.

11 грудня 2009 року головним державним виконавцем Бурла В.Е. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3744 від 11.12.2009.

У рамках вказаного виконавчого провадження 10.02.2014 винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.02.2021, складеного головним державним виконавцем Мороз Л.Є. боржник в період з 01.05.2009 -05.07.2020 допустив заборгованість, яка складає 48361,38 грн.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.09.2021 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3744, виданого 24.07.2009 закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду у повному обсязі, аліменти сплачені до повноліття дитини, заборгованість відсутня.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження скаржнику 18.06.2021 надана відповідь виконавчою службою згідно якої заборгованість по аліментами на 05.07.2020 становить 18093,29 та враховані квитанції на загальну суму 5000 грн.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи виконавче провадження закрите, заборгованість відсутня.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

З аналізу зазначених положень вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволені скарги.

Також суд зазначає наступне.

Слід розмежовувати порядок проголошення судового рішення (скороченого або повного) у разі явки учасників справи у судове засідання та складання повного судового рішення, за відсутності учасників справи. Порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено;

загальний порядок ухвалення рішення застосовується, якщо розгляд справи відбувся з викликом учасників і вони брали участь у судовому засіданні. Зокрема, суд виходить до нарадчої кімнати (частина перша статті 244 ЦПК України); у нарадчій кімнаті суд приймає, складає та підписує рішення (повне чи скорочене) (частина друга статті 259 ЦПК України); повернувшись із нарадчої кімнати, суд проголошує рішення (повне чи скорочене) (частина перша статті 268 ЦПК України); датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене) (перше речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення (частина перша статті 272 ЦПК України); у разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення (частина друга статті 272 ЦПК України);

у разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складено повне рішення (частина шоста статті 268 ЦПК України). Проголошення судового рішення передбачає надання публічності такому рішенню, дотримуючись принципу гласності судового процесу. Тобто проголошення судового рішення відбувається публічно або у закритому судовому засіданні лише під час перебування учасників справи у судовому засіданні у залі суду; у разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України);

у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи;

з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

Так сторони були повідомлені про судове засідання, призначене на 06.02.2023, завчасно, належним чином в установленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились.

З урахуванням того, що розгляд справи, відбувався за відсутності учасників справи, датою постановлення ухвали у справі є дата складення ухвали - 18.09.2024.

Схожі висновки Верховний Суд зробив у постановах від 25 травня 2020 року у справі 464/8801/16-ц (провадження № 61-35930св18), від 03 червня 2021 року у справі № 522/6826/19 (провадження № 61-3778св21), від 22 червня 2021 року у справі № 495/3904/18 (провадження № 61-1172св21), від 24 червня 2021 року у справі № 522/14984/19 (провадження № 61-9632св20), від 30 червня 2021 року у справі № 523/7115/18 (провадження № 61-6241св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 462/2906/20 (провадження № 61-9829св21).

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», статтями 251, 259, 263-264, 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління Міністерства юстиції у м. Києві Мороз Лесі Євгенівни та визнання не чинним та скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І.А.Усатова