Справа № 309/3938/24
Провадження № 2/309/1032/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 року м. Хуст

Суддя Хустського районного суду Закарпатської області Лук`янова О.В., розглянувши заяву представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович, про визнання правочину недійсним та відновлення становища, що існувало до порушення,-

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2024 року до суду надійшла заява представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про забезпечення позову по справі за позовом ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович, про визнання правочину недійсним та відновлення становища, що існувало до порушення.

Представник позивача просить вжити заходи забезпечення позову накласти арешт та заборонити відповідачці ОСОБА_2 та особам, що мають право діяти від її імені, здійснювати будь-які дії пов`язані з набуттям, зміною або припиненням речових прав, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також оформленням, підготовкою чи видачею будь-яких правовстановлюючих документів на нерухоме майно: земельну ділянку, загальною площею 0,95га, кадастровий номер :07:001:0224, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 120.

В обґрунтування заяви, представник позивача посилається на те, що 16 вересня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» /правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «УКРГАЗБАНК»/ та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір №204/08, відповідно до умов якого позичальнику ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 30000 доларів США на строк з 16.09.2008 по 15.09.2015, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 14,4% річних. Зміни до кредитного договору не вносились.

Зобов`язання за цим кредитним договором були забезпечені порукою фізичних осіб - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та майновою порукою іпотекодавця ОСОБА_5 за договором іпотеки №204/08-01 від 16 вересня 2008 року, за яким в іпотеку було передано належну ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за Кредитним договором та договорами забезпечення Банком було подано до суду позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про дострокове стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

18 травня 2010 року рішенням Хустського районного суду Закарпатської області у справі №2-274/2010 позовні вимоги Банку задоволено частково та присуджено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 54179,07 доларів США кредитної заборгованості та 11712грн.27коп. нарахованої пені, стягнути з ОСОБА_3 6805грн.10коп. пені за невиконання умов договору поруки, стягнути з ОСОБА_4 6805грн.10коп. пені за невиконання умов договору поруки. В частині звернення стягнення на предмет іпотеки, належний ОСОБА_5 , - відмовлено у зв`язку з передчасністю.

25 травня 2010 року Хустським районним судом було видано виконавчі листи у даній справі, які неодноразово пред`являлись до примусового виконання до Хустського РВ ДВС, проте, не були виконані у зв`язку з відсутністю майна у боржників.

На даний час на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукечі О.В. перебуває виконавчий лист, виданий Хустським районним судом Закарпатської області 25 червня 2010 року по справі №2-274/2010 про стягнення заборгованості у солідарному порядку з боржника ОСОБА_1 , про що відкрито виконавче провадження за №64409976.

В ході проведення виконавчих дій по вищезазначеному ВП встановлено, що у власності боржника ОСОБА_1 перебувала земельна ділянка, площею 0,50га, кадастровий номер: :01:001:0282, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства. Ця земельна ділянка належала ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 25 листопада 2009 року, серії ЯД №538977.

З`ясувалось, що вказана земельна ділянка була відчужена боржником ОСОБА_1 громадянці ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарем С.І. 5 грудня 2018 року по реєстру за №9328.

В подальшому згідно поданої заяви ОСОБА_2 земельна ділянка з кадастровим номером: :01:001:0282 була об`єднана з іншими, придбаними ОСОБА_2 земельними ділянками, які мають наступні кадастрові номери: :07:001:0007, :07:001:0001 та :07:001:0003/ на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

18 січня 2023 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на сформовану об`єднану земельну ділянку, загальною площею 0,95га, кадастровий номер: :07:001:0224.

Таким чином, договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,50га, кадастровий номер: :01:001:0282 був укладений боржником ОСОБА_1 після винесення рішення суду про стягнення заборгованості та в період коли тривали виконавчі провадження по примусовому виконанню судового рішення. Укладення договору купівлі -продажу може свідчити про намір уникнути ризику примусового виконання зобов`язання за рахунок звернення стягнення на належне боржнику майно.

У зв`язку з вищенаведеним у позивача є вагомі та реальні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 з метою зникнення ризику примусового виконання зобов`язання за рахунок звернення стягнення на належне йому як боржнику вищевказане нерухоме майно, відчужив зазначену земельну ділянку шляхом укладення спірного договору купівлі-продажу.

Факт наміру відповідача ОСОБА_1 уникнути ризику примусового виконання зобов`язання за рахунок звернення стягнення на належну боржнику земельну ділянку, площею 0,50га, кадастровий номер: :01:001:0282, підтверджується наступним:

-оспорюваний правочин вчинено в ході примусового виконання виконавчого листа, виданого Хустським районним судом Закарпатської області 25.06.2010 по справі №2-274/ 2010 стосовно боржника ОСОБА_1 щодо стягнення кредитної заборгованості на користь АБ «УКРГАЗБАНК»;

-оспорюваний правочин вчинено за сприяння державного реєстратора Шевері Віталія Йосиповича /Хустський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області/, який 04.12.2018, тобто, за один день до вчинення оспорюваного правочину, протиправно змінив об`єкт обтяження по арештах у виконавчих провадженнях щодо боржника ОСОБА_1 з предмету обтяження «все нерухоме майно» на предмет обтяження «квартира на три житлові кімнати, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 », яка, до речі, боржнику ОСОБА_1 взагалі не належала, так як її власником був майновий поручитель за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , що підтверджується доданими до позовної заяви матеріалами;

-дії другої сторони оспорюваного правочину - відповідача ОСОБА_2 теж не можна вважати добросовісними, оскільки, вищевказана земельна ділянка придбана нею не з прилюдних торгів, а безпосередньо від ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі- продажу, перед укладенням спірного правочину відповідач ОСОБА_2 , якщо припустити, що вона діяла як добросовісний набувач майна, повинна була з метою гарантування безспірності такого правочину, проявити розумну обачність та перевірити як особу боржника ОСОБА_1 , так і нерухоме майно, на предмет наявності будь-яких вимог та претензій з боку третіх осіб, наявності судових справ до ОСОБА_1 , наявність спорів щодо цього майна, інформацію про перебування відповідача ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі боржників, який введено в Україні ще з жовтня 2016 року. ОСОБА_1 , до речі, у цьому реєстрі перебуває і досі, що підтверджується скріншотом з відповідної автоматизованої системи. Натомість, ОСОБА_2 таких дій не вчиняла.

Внаслідок укладення спірного правочину купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 , як юридичний власник вказаного нерухомого майна, може ним розпорядитися на власний розсуд, зокрема, може відчужити його на користь третіх осіб, що затруднити звернення стягнення на вищевказану земельну ділянку.

З огляду на це, позивачем у даному позові ставиться вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки та відновлення становища, що існувало до порушення шляхом виділу земельної ділянки, площею 0,50га, у власності ОСОБА_1 , існує реальна загроза відчуження вищевказаного майна відповідачем 2 на користь третіх осіб, щоб не повертати земельну ділянку відповідачу 1, не нести самій матеріальні збитки через здійснення відповідної реституції та з метою унеможливлення виконання рішення суду ОСОБА_1 за рахунок звернення стягнення на вказане майно, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку його задоволення може затруднити або унеможливити виконання рішення суду щодо примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за рахунок фактично належного йому вищезазначеного нерухомого майна та призведе до порушення прав та спричинення матеріальних збитків Державі України в особі ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», яка володіє 94,9409% акцій банку.

На підставі вищевказаного, позивач вважає, що для ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, є необхідність у забезпеченні даного позову Банку шляхом накладення арешту та заборони відчуження на об`єднану земельну ділянку, загальною площею 0,95га, кадастровий номер: :07:001:0224, в склад якої входить спірна земельна ділянка, площею 0,50га, на яку Банк в установленому законом порядку вправі здійснити стягнення в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 ..

Позивач також вважає, що відсутні підстави для застосування судом зустрічного забезпечення, передбаченого ст.154 ЦПК України, так як у разі задоволення судом заяви про забезпечення позову, сам факт накладання арешту на вищевказане майно та заборона вчиняти реєстраційні дії до розгляду справи по суті не спричинить жодних збитків ОСОБА_2 та не буде перешкоджати їй користуватися вказаним майном, тому просив задовольнити подану заяву про забезпечення позову.

Відповідно до положень ч.1 ст.153 ЦПК України: заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи судом за відсутності учасників справи.

Вивчивши доводи поданої заяви про забезпечення позову, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вказана заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України: забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача 2 з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одними із видів такого забезпечення є арешт майна та заборона відповідачу 2 та іншим особам вчиняти дії щодо цього майна.

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України: види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем 2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 08 травня 2019 року у справі №487/7097/18 та від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 /провадження №14-729цс19/ зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача 2, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем 2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача 2 від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

На думку суду, позивачем не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а захід забезпечення не є співмірним заявленим позовним вимогам.

Як вказано в позовній заяві відповідач 2 стала власником спірної земельної ділянки, площею 0,50га, кадастровий номер: :01:001:0282, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарем С.І. ще 5 грудня 2018 року; в подальшому ця земельна ділянка нею була об`єднана з іншими земельними ділянками, належними їй, які не є предметом спору по даному позову; 18 січня 2023 року відповідач 2 зареєструвала право власності на сформовану об`єднану земельну ділянку, збільшеною загальною площею 0,95га, тобто відповідач 2 з 2018 року відкрито володіє та користується цією земельною ділянкою, яка взагалі не є предметом забезпечення по кредитному договору відповідача 1 ОСОБА_1 ..

Отже, на думку суду, наявність самого по собі позову про визнання правочину недійсним та відновлення становища, що існувало до порушення, не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Позивачем не доведено ризики утруднення виконання можливого рішення суду або неможливості його виконання, без вжиття заходів забезпечення позову.

Так, матеріали заяви не містять належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить представник позивача, а посилання у заяві лише на потенційну можливість, припущення представника щодо ухилення відповідача 2 від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

З огляду на викладене, заява представника позивача ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про забезпечення позову до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.149-154, 157 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника позивача ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про забезпечення позову - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та /або/ обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду повністю або частково до Закарпатського Апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду або у разі розгляду справи /вирішення питання/ без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Хустського

районного суду: Лук`янова О.В.