532/1341/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Тесленко Т. В.,

за участю секретаря

судового засідання - Климченко А. О.,

прокурора - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Полтавської обласної прокуратури Іллі Титарчука в інтересах держави Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, витребування з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2024 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області звернувся заступник керівника Полтавської обласної прокуратури Ілля Титарчук в інтересах держави Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, витребування з чужого незаконного володіння.

Позивач прохав суд скасувати державну реєстрацію права приватної власності, проведену за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим № :01:001:0429; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у власність Кобеляцької міської ради земельну ділянку з кадастровим № :01:001:0429. Стягнути з відповідача судовий збір.

18.06.2024 відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження на 11 липня 2024 року, яке в подальшому відклалося на 17.09.2024.

Прокурор Полонська С. О. в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав повністю, прохав стягнути з нього лише 50% судового збору, оскільки ним визнано позов до початку розгляду справи по суті.

З`ясувавши позицію учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що цивільний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що Полтавською обласною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», виявлено порушення інтересів держави у зв`язку з незаконною передачею у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення ОСОБА_2 .

Так, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Полтавській області за процесуального керівництва Полтавської обласної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000084 від 03.10.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Установлено, що 23.05.2023 державними реєстраторами ЦНАП Кобеляцької міської ради здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 площею 0,16 га за ОСОБА_2 на підставі підробленого рішення виконавчого комітету Світлогірської сільської ради №25 від 28.01.2000 та державного акту Р1 № 551918.

У кримінальному провадженні №0000084 від 03.10.2023 повідомлено про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст.358 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України.

Згідно з повідомленнмя про підозру, ОСОБА_4 , підробив незаповнені бланки державних актів на право приватної власності на землю шляхом: внесення анкетних даних заздалегідь підшуканих осіб, які надавалися ОСОБА_5 , реєстраційних номерів та дат рішень, зокрема, Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за період 2000-2003 років, а також порядкових номерів за якими Акти зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю; посвідчення бланків державних актів підписами замість голів сільських рад та гербовими печатками сільських рад; нанесення зовнішніх меж земельної ділянки, що включають межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів та поворотні точки меж земельної ділянки.

В результаті внесення ОСОБА_4 завідомо неправдивих відомостей до державних актів на право приватної власності на землю, сформовано та виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 551918 від 28.08.2000, громадянину України ОСОБА_2 , на підставі рішення №25 Світлогірської сільської ради від 28.01.2000, передано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 площею 0,1600 га на території Світлогірської сільської ради з цільовим призначенням «для ведення особистого підсобного господарства».

Відповідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для реєстрації права приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_2 був державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №551918 (зареєстрований у Книзі записів державних актів на право привтаної власності на землю за № 74), виданий 28.08.2000 Світлогірською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Світлогірської сільської ради народних депутатів від 28.01.2000 №25.

Згідно до листа Полтавської районної військової адміністрації № 4258/1/01-29 від 04.10.2023, рішення виконавчого комітету Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області № 25 від 28.01.2000 стосується розгляду заяв жителів сільської ради про виділення в користування та дозакріплення земельних ділянок в межах населених пунктів постійного їх проживання. У той же час, рішення № 25 від 28.01.2000 не містить даних щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства.

Отже рішення Світлогірської сільської ради № 25 від 28.01.2000 не може бути законною правовою підставою для набуття права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 площею 0,16 га, оскільки таке рішення виконкомом Світлогірської сільської ради не приймалося.

Також, відповідно до протоколу огляду документів від 21.12.2023, під порядковим номером 74 у Книгах записів державних актів на право приватної власності на землю по Світлогірській сільській раді значаться інші особи та інші реквізити державних актів на право приватної власності на землю.

Зокрема, у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землі на території Світлогірської сільської ради (земля біля садиб та огороди в межах села) під номером 74 зареєстрований державний акт серії Р2№622329, власник ОСОБА_9 , площа ділянки 0,92 га.

У Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю по Світлогірській сільській раді ТОВ ТВПА «Злагода» та ТОВ ім. Клименка с. Брачківка під номером 74 зареєстрований державний акт серії IV- ПЛ 039851, власник ОСОБА_10 , площа ділянки 4,41 га

У Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю по Світлогірській сільській раді ТОВ ім. Клименка під номером 74 зареєстрований державний акт серії II- ПЛ 051328 , власник ОСОБА_11 , площа ділянки 3,85 га

Отже, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 площею 0,16 га зареєстровано безпідставно та мало наслідком вибуття зазначеної ділянки з комунальної власності.

Щодо права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429.

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 7-16-0.62-496/2-24 від 07.02.2024, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0429 знаходиться в межах населеного пункту села Світлогірське на території Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області.

Відповідно до ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Тому, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0429 розташована на території Кобеляцької міської ради і є комунальною власністю.

Щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 3 Земельного кодексу України 1990 року (станом на 28.01.2000) визначено, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Статтею 6 Земельного кодексу України 1990 року (станом на 28.01.2000) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно з ст. 9 Земельного кодексу України 1990 року (станом на 28.01.2000) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Статтею 17 Земельного кодексу України 1990 року (станом на 28.01.2000) визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Статтею 23 Земельного кодексу України 1990 року (станом на 28.01.2000) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Разом з тим, згідно отриманої від Полтавської районної військової адміністрації Полтавської області копії рішення виконавчого комітету Світлогірської сільської ради №25 від 28.01.2000 вбачається, що рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 виконкомом цієї ради не приймалось.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 18.12.2019 у справі № 755/9182/17, правовстановлюючий документ на нерухоме майно, який фактично не видавався уповноваженим органом, не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду.

Отже, рішення виконавчого комітету Світлогірської сільської ради №25 від 28.01.2000 не породжує правових наслідків та є незаконним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. Одночасно, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який не видавався, є недійсним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним.

Окрім того, у п. 74 постанови від 29.05.2019 (справа № 367/2022/15-ц) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування проведеної державної реєстрації права без належних на те правових підстав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Статтею 20 Закону передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (ст. 24 Закону).

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.

Тому, сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 та у постанові ОП КГС Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (правова позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021у справі № 916/1415/19). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

У цих правовідносинах, ОСОБА_2 зареєстрував речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 на підставі рішення № 25 виконкому Світлогірської сільської ради, в якому відсутні дані щодо передачі у власність указаної ділянки ОСОБА_2 .

За змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з пунктом 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Належним способом судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування державної реєстрації такого права (постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21).

Ураховуючи викладене, проведена 23.05.2023 державна реєстрація за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218) підлягає скасуванню.

Щодо витребування земельної ділянки, то статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У вказаному спорі належним та ефективним способом захисту порушених прав у вказаних правовідносинах є витребування у власність Кобеляцької міської ради земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0429 із незаконного володіння ОСОБА_2 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц зазначено, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений (п. 146). Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). І такі вимоги позивачем пред`явлені (п. 147). Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування передбачуваними (п. 187). Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (п. 188).

Оскільки спірна земельна ділянка незаконно, без будь-яких обґрунтованих на те підстав, вибула з комунальної власності та перейшла до приватної власності, то на сьогодні ОСОБА_2 незаконно володіє та користується земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0429, а належний власник Кобеляцька міська рада, позбавлена відповідних прав.

Указане свідчить про можливість витребування майна за будь-яких обставин, оскільки воно набуте ОСОБА_2 незаконно, а положення ст. 388 ЦК України не поширюються на правовідносини, які є предметом спору, оскільки ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем майна.

Земельні відносини, відносно яких виник спір у даній справі регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Способи захисту прав на земельні ділянки передбачені статтею 152 ЗК України. Так, відповідно до положень частини 1 вказаної статті держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Приписами ч. 3 ст. 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до положень Конституції України, Цивільного кодексу, Господарського кодексу, Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Відповідно до ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Тому, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0429, яка незаконно вибула із комунальної власності у приватну власність ОСОБА_2 підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на користь Кобеляцької міської ради Полтавської області.

Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Стаття 56 ЦПК України передбачає право прокурора звертатися до суду з позовною заявою в інтересах держави. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї з сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї з сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції від 31.03.2005).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив позицію, що «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Зокрема, у справі «Gregorio de Andrade v.Portugal» (№41537/02, 14.11.2006) ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обов`язків (п.38), а у справі «Бацаніна проти Росії» (№3932/02, 26.05.2009) вказав, що порушення справи за ініціативою прокурора не завжди ставить протилежну сторону у «завідомо невигідне становище». Залишається встановити, чи було дотримано у такій справі принцип «справедливої рівноваги» між сторонами, враховуючи участь прокурора у процесі (п.25).

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст ч.3 ст.131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитись розширено.

Представництво інтересів громадян та держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N806/1000/17).

В контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Фактичним власником спірної земельної ділянки є Кобеляцька міська рада, тому ефективним способом захисту права власності на земельні ділянки, у тому числі, є їх повернення державі в особі Кобеляцької міської ради.

Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 ЗК України передбачені повноваження міської ради у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища, у тому числі розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у власність із земель комунальної власності.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст.ст. 6, 114, 116 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

В контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Статтями 13, 14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до п.п. «в», «є» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: надання земельних ділянок у власність та користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Згідно зі ст. 189 ЗК України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Також ст. 181 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Підпунктом 1 п. «б» ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування. Тобто органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах виступає Кобеляцька міська рада Полтавської області.

Полтавська обласна прокуратура звернулася до Кобеляцької міської ради з листом № 15/1-518 від 16.05.2024 з пропозицією самостійно вжити заходи на захист інтересів держави.

Листом № 03.1-19/1554 від 23.05.2024 Кобеляцька міська рада повідомила Полтавську обласну прокуратуру щодо неможливості вжиття заходів по судовому врегулюванню спору у зв`язку з відсутністю фінансування на сплату судового збору.

Тобто, Кобеляцька міська рада, як власник земельних ділянок, не вжила достатніх заходів щодо скасування державної реєстрації права приватної власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 і не звернулась до суду з відповідним позовом.

Таким чином, прокурор виступає в інтересах держави в особі Кобеляцької міської ради Полтавської області, як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження в тому числі органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, зокрема сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Враховуючи наведені норми законодавства Кобеляцька міська рада як власник земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0429, мала б можливість розпорядитися спірною земельною ділянкою на свій розсуд

та отримати дохід до місцевого бюджету.

Підставами для подачі цього позову та представництва інтересів Кобеляцької міської ради є не здійснення останньою повноважень щодо зверненню до суду з вимогою про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 та її витребування.

У даному випадку інтереси держави залишаються незахищеними, оскільки внаслідок незаконного використання спірної земельної ділянки ОСОБА_2 та існування в реєстрі записів про державну реєстрацію права власності, міська рада позбавлена реальної можливості належним чином розпорядитися ними на вигідних для територіальної громади умовах та отримати плату за використання землі, що на даний час є неприпустимим.

Разом з тим, відповідно до висновків викладених у Постанові Верховного Суду України від 16.04.2019 справа №910/3486/18, представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначає, що сам факт не звернення до суду уповноваженого суб`єкта з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (стаття 44 ГПК України). У випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Тому, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Полтавською обласною прокуратурою 15.05.2024 скеровано на адресу Кобеляцької міської ради лист щодо самостійного вжиття заходів по скасуванню державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 та її витребування до комунальної власності, шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Необхідність втручання органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв`язку з тим, що протягом розумного строку зазначений орган самостійно не звернувся до суду з відповідним позовом, а лише звернувся до органів прокуратури з проханням вжиття заходів прокурорського реагування шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Наведена обставина свідчить про те, що Кобеляцька міська рада фактично самоусунулася від виконання покладених на неї повноважень щодо вжиття заходів по скасуванню державної реєстрації права приватної власності та витребування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0429 і не вжила достатніх заходів щодо поновлення інтересів держави. Бездіяльність міської ради щодо невжиття вищевказаних заходів в судовому порядку призводить до незаконного використання земельних ділянок комунальної власності та позбавляє її можливості належним чином розпорядитися землею.

Враховуючи викладене, підставами для подачі цього позову та представництва інтересів Кобеляцької міської ради є невжиття останньою жодних заходів спрямованих на поновлення інтересів держави та є виключними випадками, що встановлено вимогами ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на усунення виявлених порушень та захисту інтересів держави прокурором пред`являється цей позов.

Крім того, у відповідності до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Полтавською обласною прокуратурою, попередньо повідомлено Кобеляцьку міську раду про здійснення представництва її інтересів у суді.

Взявши до уваги викладене вище, вважаю за потрібне:

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності, проведену за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 5325, дата видачі 30.09.2022) на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218);

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 5325, дата видачі 30.09.2022) у власність Кобеляцької міської ради (39200, м. Кобеляки, вул. Касьяна, 29, ) земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429.

В порядку ст. ст. 141,142 ЦПК здійснити розподіл судових витрат.

Позивачем сплачено при поданні позову до суду судовий збір в сумі 6 056,00 грн (а.с.61). Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позов задоволено, то з ОСОБА_2 підлягає до стягнення на користь позивача лише 50 % сплаченого ним судового збору, а саме (6056,00 : 2 = 3028,00 грн), а поверненню з державного бюджету позивачеві підлягає 3028,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141,142, 200, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов заступника керівника Полтавської обласної прокуратури Іллі Титарчука в інтересах держави Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, витребування з чужого незаконного володіння задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права приватної власності, проведену за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 5325, дата видачі 30.09.2022) на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218).

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 5325, дата видачі 30.09.2022) у власність Кобеляцької міської ради (39200, м. Кобеляки, вул. Касьяна, 29, ) земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0429.

Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 5325, дата видачі 30.09.2022) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160, банк ДКСУ м. Київ МФО 820172, ) 50 % сплаченого судового збору 6 056,00 грн в сумі 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім грн 00 коп.) грн.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області повернути Полтавській обласній прокуратурі (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160, банк ДКСУ м. Київ МФО 820172, ), шляхом списання з Р/р UA 0016682, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), Код отримувача 37959255, Отримувач коштів ГУК у Полтавській області м. Кобеляки /22030101, 50 % від сплаченої суми судового збору 6 056,00 грн, що становить 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім грн 00 коп.), згідно з платіжною інструкцією № 1299 (внутрішній номер 346989357) від 20.05.2024.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

17.09.2024 складено повне судове рішення.

Суддя