Провадження № 2/522/5893/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Сировій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що в провадженні Одеського апеляційного суду знаходилась на розгляді апеляційна скарга гр. ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.03.2021 року у вищевказаній справі призначено судово-технічну та почеркознавчі експертизи та направлено до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

В грудні 2022 року на електронну адресу гр. ОСОБА_1 надійшли рахунки про сплату за проведення експертиз виставлені Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства Юстиції України. Після чого гр. ОСОБА_1 їх негайно сплатив.

Проте в березні 2023 року гр. ОСОБА_1 дізнався, що судові експерти Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, куди було спрямовано проведення експертиз, відмовились поводити експертизу та повернули її без виконання.

01 березня 2023 року позивач подав заяву до Одеського НДІСЕ МЮ України з вимогою негайно повернути сплачені кошти, але відповідь не отримав.

Листом Одеського НДІСЕ МЮ України № 19-2-11.34-23 від 20.04.2023 року у відповідь на адвокатський запит №17 від 18.04.2023 року керівництво експертної установи повідомило, що грошові кошти, які сплатив гр. ОСОБА_1 за непроведені експертизи повернути можливо лише за відповідним рішенням суду.

03 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду з клопотанням щодо повернення сплачених за непроведену експертизу коштів, однак питання не було розглянуто.

У зв`язку з вищезазначеним, позивач вимушений звернутися до суду за захистом його порушених прав. Він просить повернути йому кошти, сплачені за проведення експертизи у сумі 25597,21 грн, послуги адвоката щодо надання правової допомоги у розмірі 10000,00 грн, 3% річних у розмірі 704,79 грн, інфляційні витрати у розмірі 902,33 грн та сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Ухвалою суду від 09 липня 2024 року відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 12 серпня 2024 року.

29 липня 2024 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому вимоги позивача, викладені в позовній заяві, вважають необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного матеріально-процесуального законодавства, не визнають повністю та просять відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання призначене на 12 серпня 2024 року з`явився позивач, просив фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судової повістки на юридичну та електронну адресу, а також на сайті суду розміщено оголошення щодо призначення судового засідання. У зв`язку з неявкою представника відповідача судовий розгляд перенесено на 04 вересня 2024 року.

В судове засідання призначене на 04 вересня 2024 року сторони не з`явилися, про дату, час і місце проведення якого повідомлялася у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судової повістки та розміщення оголошення на сайті суду. 04 вересня 2024 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 27 серпня 2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Згідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, письмові докази надані сторонами на підтвердження або оскарження позовних вимог, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року клопотання ОСОБА_1 щодо призначення судово-технічної та почеркознавчої експертизи задоволено, її проведення доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України.

В грудні 2022 року гр. ОСОБА_1 сплатив грошові кошти в розмирі 12 458, 82 гривен та 13 138, 39 гривен за проведення експертиз Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства Юстиції України, що підтверджується копіями платіжних інструкцій №9291-2500-4708-9013 від 22.12.2022 року ну суму 12458,82, грн та №9291-25002-6477-1548 від 22.12.2022 року на суму 13138,39 грн.

Повідомленням №22-5365 від 01.02.2023 року судовим експертом Римаревським Р.Г. повідомлено про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи оскільки в встановлений строк запитані експертом матеріали (документи) до експертної установи не надійшли.

Повідомленням №22-5366 від 02.02.2023 року судовим експертом Бурдейною О.Г. повідомлено про неможливість надання висновку експертизи оскільки в встановлений строк запитані експертом додаткові матеріали і зразки, необхідні для проведення експертизи, до експертної установи не надійшли.

Крім того, листом №22-5665 від 01.02.2024 року, направленим на адресу Одеського апеляційного суду, зазначено, що повідомлення вартістю 453,05 грн, виконане за рахунок коштів, сплачених попередньо за проведення експертизи стороною по справі у загальній сумі 12458,82 грн.

Крім того, листом №22-5366 від 02.02.2024 року, направленим на адресу Одеського апеляційного суду, зазначено, що повідомлення вартістю 573,55 грн, виконане за рахунок коштів, сплачених попередньо за проведення експертизи стороною по справі.

В березні 2023 року гр. ОСОБА_1 дізнався, що судові експертизи, призначені судом та оплачені гр. ОСОБА_1 , Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України невиконані та повернуті в Одеський апеляційний суд без виконання.

18 квітня 2023 року (адвокатський запит №17) представник позивача звернувся до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з проханням надати відповідь щодо причин не повернення гр. ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 12458,82 грн та 13138,39 грн, сплачених ним 22.12.2022 року, згідно рахунку № НОМЕР_1 (41) від 07.11.2022 року та №22-5366(41) від 07.11.2022 року на відповідні суми та відповідь щодо причини не надання відповіді на заяву гр. ОСОБА_1 від 01.03.2023 року.

Листом № 193-2-11.34-23 від 29 квітня 2023 року у відповідь на запит №17 від 18.04.2023 року - директором Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) ОСОБА_2 повідомив, що для повернення грошових коштів гр. ОСОБА_1 , сплачених за її проведення, необхідне відповідне рішення суду, яке зобов`яже ОНДІСЕ повернути сплачені кошти гр. ОСОБА_1 у відповідному розмірі та на визначені банківські реквізити.

03 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про повернення сплачених коштів до Одеського апеляційного суду, в якому просив постановити судове рішення, яким зобов`язати Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз повернути йому грошові кошти, сплачені за непроведену експертизу в розмірі 13138,39 грн та 12458,82 грн на його банківські реквізити.

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилаються сторони, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Під час розгляду даної справи судом застосовано принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Тобто, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 04/5726/19.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004).

Надаючи оцінку правовідносинам, що складатися між сторонами, суд виходить з наступного.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

За частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд вважає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п. 6 ст. 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі ж положення містяться у п. VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

За встановлених у справі обставин вбачається, що позивач добровільно сплатив Київському міському центру судово-психіатричних експертиз кошти за здійснення ними посмертної судово-психіатричної експертизи згідно ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 761/31203/20 та відповідно до їх листа від 02.06.2021.

Тобто судом встановлено, що ОСОБА_1 сплачено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз (ОНДІСЕ) кошти у розмірі 25597,21 грн за здійснення судово-технічної та почеркознавчої експертизи, яка ними проведена не була.

Суд дійшов висновку, що в розумінні ст. 1212 ЦК України, кошти в розмірі 25597,21 грн, сплачені згідно копіям платіжних інструкцій №9291-2500-4708-9013 від 22.12.2022 року ну суму 12458,82 грн та №9291-25002-6477-1548 від 22.12.2022 року на суму 13138,39 грн, підлягають поверненню позивачу оскільки підстава, на якій вони були ними набуті, згодом відпала.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

В умовах карантину, який встановили з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 діють заборони для нараховування та стягування штрафів та пені за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг. З метою запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID- 19) Кабінетом Міністрів України(КМУ) прийнято постанову №211 із змінами і доповненнями від 11.03.2020 р. по 03.04.2020 р.; №239 від 25.03.2020 р. по 24.04.2020 р.; №291 від 22.04.2020 р. по 11.05.2020 р.; №343 від 04.05.2020 р. по 22.05.2020 р.; №392 від 20.05.2020 р. по 22.06.2020 р.; №500 від 17.06.2020 р. по 31.07.2020 р.; № 641 від 22.07.2020 р. по 31.08.2020 р.; №760 від 26.08.2020 р. по 31.10.2020 р.; №956 від 13.10.2020 р. по 31.12.2020 р.; № 1236 від 09.12.2020 р. по 28.02.2021 р.; №104 від 17.02.2021 р. по 30.04.2021 р.; №405 від 21.04.2021 р. по 30.06.2021 р.; №611 від 16.06.2021 р. по 31.08.2021 р.; №855 від 11.08.2021 р. по 01.10.2021 р.; №981 від 22.09.2021 р. по 31.12.2021 р.; №1336 від 15.12.2021 р. по 31.03.2022 р.; №229 від 23.02.2022 р. по 31.05.2022 р.; №630 від 27.05.2022 р. по 31.08.2022 р.; №928 від 19.08.2022 р. по 31.12.2022 р.; №1423 від 23.12.2022 р. по 30.04.2023 р. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до частини 3 розділу II Прикінцеві положення на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги та припинення/ зупинення надання послуг громадянам України у разі їх несплати або оплати не в повному обсязі. Крім цього, в Україні діє воєнний стан, на підставі Указу Президента України № 64 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», а постановою КМУ від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється:

- нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги;

- припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.

Таким чином, стягнення нарахування пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, є такими, що заборонені чинним законодавством, а тому не підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судового збору, згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно платіжної інструкції №9336-5563-1151-0763 від 19.03.2024 року ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн, тому згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1211,20 грн.

На підтвердження судових витрат понесених позивачем у зв`язку з розглядом в суді справи представником позивача було надано Договір №01/03/2023 допомоги від 01.03.2023 року.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі № 550/936/18.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Згідно положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, обставини, на які посилаються сторони, як на обґрунтування своїх вимог чи заперечень, повинні бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, обов`язок подання яких покладено на сторони.

Таким чином, дослідивши надані позивачем копії документів, що підтверджують заявлений ним розмір судових витрат, враховуючи особливості предмета спору, суб`єктний склад правовідносин, а також характер виконаної адвокатом роботи з врахуванням складності справи, суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 гривень є суттєво завищеними. В судових засіданнях представник заявника присутнім не був, ним було складено позовну заяву, обсяг матеріалів справи незначний. Крім того, жодних доказів на підтвердження оплати ОСОБА_1 на користь адвоката Верхоли І.О. коштів у розмірі 10000,00 гривень, позивачем не надано, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову цій частині.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в частині витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 274, 280, 282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (, адреса: 65026, м. Одеса, вул. Рішельєвська, 8) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмирі 25597 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто сім) гривень 21 копійку, з яких: 12458 (дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят вісім) гривень 82 копійки - сплачений рахунок за почеркознавчу експертизу, 13138 (тринадцять тисяч сто тридцять вісім) гривень 39 копійок - сплачений рахунок за судово-технічну експертизу, на банківські реквізити: Установа банку: Приват Банк; МФО банку: 305299; отримувач платежу: ОСОБА_1 ; IBAN: НОМЕР_3 ; рахунок отримувача: НОМЕР_4 ; Валюта картки: UAH; РНОКПП отримувача НОМЕР_2 .

Стягнути з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (, адреса: 65026, м. Одеса, вул. Рішельєвська, 8) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Суддя Ю. Б. Свячена

04.09.24