ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 711/6549/22
Провадження № 22-ц/821/1271/24
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Дубинський Віктор Михайлович

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача: адвокат Мисан Василь Миколайович

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м .Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубинського Віктора Михайловича на додаткову ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23 лютого 2024 року (постановлену в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Демчика Р.В.) у справі за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Мисана Василя Миколайовича про винесення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки, права власності збудованої в домоволодінні системи водопостачання і водовідведення (каналізації) та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, системою водопостачання і відведення (каналізацією), що належить особі на праві приватної власності,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст заявлених вимог

У провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси знаходилася вищевказана справа.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки, права власності збудованої в домоволодінні системи водопостачання і водовідведення (каналізації) та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, системою водопостачання і відведення (каналізацією), що належить особі на праві приватної власності залишено без розгляду за клопотанням представника позивача адвоката Дубинського В.М.

13 лютого 2024 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Мисан В.М. про винесення додаткового рішення, відповідно до якої просив вирішити питання про судові витрати, стягнувши на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування поданого клопотання представник вказує, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу складають 10000,00 грн., що підтверджується Договором про надання правової допомоги від 03 серпня 2023, укладеним з адвокатом Мисан В.М. та ОСОБА_2 , Актом прийому-передачі наданих послуг від 12 лютого 2024 року, квитанцією до прибуткового касового ордера на суму 10000.00 грн.

Зазначив, що позивачем та її представниками неодноразово затягувався розгляд справи поданням клопотань про відкладення, а також поданням на протязі майже року висновку експерта, як доказу у вказаній цивільній справі. Крім того, уже після закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті, представником в порушення строків подано заяву про одночасно зміну предмета та підстав позову, що прямо заборонено процесуальним законом.

Вказане надає право відповідачу подати заяву про ухвалення додаткового рішення в частині понесених витрат на правничу допомогу з урахуванням поданих доказів та вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Додатковою ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23 лютого 2024 року заяву - задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн.

Судове рішення, зокрема, мотивовано тим, що вирішуючи питання про компенсацію витрат на правничу допомогу адвоката, у разі залишення позову без розгляду визначальним є встановлення і зазначення про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені.

В даному випадку, суд першої інстанції необґрунтованими діями позивача, що призвели до залишення позовної заяви без розгляду, вважав подання представником позивача заяви про одночасну зміну предмета та підстав позову, що не передбачено ЦПК України, а після відмови в задоволенні такої заяви, представник позивач відразу заявив клопотання про залишення позову без розгляду, не скори ставшись своїм правом на подачу заяви про зміну предмета чи підстав позову. Як наслідок, місцевий суд вважав підставними вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення з розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрат на правничу допомогу).

Вирішуючи питання розміру таких витрат, місцевий суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їхнього розміру, з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, вважав обґрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу на рівні 5000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із додатковою ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2024 року, представник ОСОБА_1 адвокат Дубинський В.М. подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що суперечить нормам процесуального та матеріального права, постановленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення питання щодо розподілу понесених відповідачем судових витрат, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга, зокрема мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованих дій позивача є помилковими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. Заявлення клопотання про залишення позову без розгляду було вимушеною мірою позивача з огляду на те, що підготовче провадження у справі було закрито, що унеможливлювало подачу додаткових доказів в обґрунтування позиції позивача.

Крім того, вказує, що за приписами ч. 7 ст. 141 ЦПК України у разі залишення без розгляду позову позивача, який звільнений від сплати судових витрат, судові витрати понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка є інвалідом 2 групи, а тому звільнена як від сплати судового збору, так і від витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Дубинського В.М. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першоютретьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі залишення позову без розгляду передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадку, встановленому частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу (частина шоста статті 142 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які доводять зловживання процесуальними правами. Стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Водночас ЦПК України не містить правових норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.02.2021 у справі №905/121/19, від 13.05.2021 у справі №910/16777/20, від 15.09.2021 у справі №902/136/21, від 18.01.2022 у справі №922/2017/17, від 14.03.2023 у справі №911/1201/22, очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті142 ЦПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Подібна за змістом правова позицію висловлена у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2023 року по cправі № 903/1059/22.

Вирішуючи питання про компенсацію відповідачеві судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу потрібно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

На переконання судової колегії, місцевий суд вірно вважав, що необґрунтованим діями позивача, що призвело до залишення позовної заяви без розгляду, слугувало подання представником позивача заяви про одночасну зміну предмета та підстав позову, що не передбачено ЦПК України, а після відмови в задоволенні такої заяви, представник позивач відразу заявив клопотання про залишення позову без розгляду, не скориставшись своїм правом на подачу заяви про зміну предмета чи підстав позову.

Встановивши, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які викликали необхідність укладення ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень,; подальше залишення позову без розгляду у зв`язку з недоліками поданого позову після розгляду справи більше одного року, свідчить, що позивач вийшов за межі дійсного змісту свого права та вчинив необґрунтовані дії, чим порушив охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, який має на меті забезпечення збереження майнових прав та інтересів сторони, яка потерпає від фінансових збитків, при цьому забезпечуючи право на стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у передбачуваних законом випадках та у разі настання певних умов, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для компенсації відповідачеві судових витрат, понесених ним на оплату професійної правничої допомоги згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України.

За викладених обставин, доводи представника позивача з приводу обґрунтованості його дій під час розгляду справи апеляційним судом відхиляються.

Ті обставини, що позивач не зміг до закриття провадження подати висновок експертизи, без якого, на думку позивача, розгляд справи є неможливим, не може свідчити про добросовісність та правомірність дій позивача, оскільки, звертаючись до суду з позовом, враховуючи предмет спору, позивач мав завчасно підготувати даний висновок та надати його суду в обґрунтування своїх вимог в якості доказу.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому, під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Перевіряючи твердження скаржника щодо підставності компенсації державою судових витрат відповідачеві, понесених у суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Тож позивач як особа з інвалідністю ІІ групи звільняється виключно від сплати судового збору, а не від компенсації витрат відповідачу, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, сформульованому у постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 751/10961/16-ц (провадження № 61-12508св18).

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи скаржника в частині компенсації відповідачеві витрат на правничу допомогу за рахунок держави є помилковими, оскільки такі висновки не відповідають правилам про розподіл судових витрат, зокрема, на правничу допомогу у разі, якщо позивач є особою з інвалідністю ІІ групи.

Отже, колегія суддів констатує, що такий обов`язок з відшкодування витрат відповідачеві покладається на позивача.

У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) Велика Палата Верховного Суду та у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц

(провадження № 61-15441св19), від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц (провадження № 61-39474св18), від 11 червня 2020 року у справі № 821/227/17 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.

У постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18 Верховний Суд дійшов висновку, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

Суд першої інстанції, враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом відповідача послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції та їх характер, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у цій справі у суді першої інстанції, у сумі 5000, 00 грн., що на переконання колегії суддів є належним чином обґрунтованим.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що постановлене судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами не вбачає.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 374 та статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись ст.ст. 137, 141, 258, 270,374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубинського Віктора Михайловича залишити без задоволення.

Додаткову ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23 лютого 2024 року у справі за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Мисана Василя Миколайовича про винесення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину земельної ділянки, права власності збудованої в домоволодінні системи водопостачання і водовідведення (каналізації) та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, системою водопостачання і відведення (каналізацією), що належить особі на праві приватної власності залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлено 19 вересня 2024 року/