ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9756/23Головуючий у 1-й інстанції Марциновська І.В.
Провадження № 22-ц/817/760/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Яворського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/9756/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року, ухваленого суддею Марциновською І.В., повний текст якого виготовлено 10 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

у травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 31.10.2020 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок зареєстрований за відповідачем та знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0151, право власності на яку не оформлено.

За таких підстав позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку поділу майна подружжя право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3801 (три тисячі вісімсот одна) гривня 94 копійки.

Вважати таким, що втратило силу, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2023, постановлене у цивільній справі № 607/9756/23.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року у справі № 607/9756/23 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що 31 жовтня 2020 року між ним, громадянином України ОСОБА_2 , та громадянкою Республіка Польща ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується витягом з Акту про реєстрацію шлюбу № 1263011/00/АМ/2020/486460 від 31 жовтня 2020 року.

02 грудня 2020 року в нотаріальній конторі магістра ОСОБА_3 в ОСОБА_4 між ним та позивачем укладено нотаріальний акт, параграфом 2 шлюбного майнового договору якого, встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлюють роздільність майна; кожен із подружжя зберігає за собою майно, яке набуте ним/нею як і до укладення цього договору, так і набуте пізніше, а також розпоряджається та керує самостійно всім своїм майном.

Вказує, що за загальним правилом, розподіл майна подружжя, коли один з подружжя є громадянином іноземної держави, або шлюб укладено за межами України, відбувається за правилами держави, в якій воно було набуте.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду, вказувала про те, що вона являється громадянкою України, однак, як на дату укладання шлюбу, так і на дату подання позову позивач являлася громадянкою Республіки Польща, відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати норми міжнародного права та положення Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу.

На правовідносини щодо нерухомого майна, яке знаходиться на території України поширюється юрисдикція суду Держави Україна, а спори, які виникли щодо такого майна розглядаються відповідно до цивільного законодавства України, з урахуванням положень міжнародного права.

Зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 травня 2022 року у справі № 755/5802/20 вказав, що у статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (стаття 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності. Сторони можуть включити до шлюбного договору умову, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно).

Також у постанові Верховного суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № 755/19197/18 зазначено, що: «норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Частинами другою, третьою та п ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Верховний Суд виходить з того, що аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права».

Відтак, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та не враховуючи положення шлюбного майнового договору, укладеного між громадянином України ОСОБА_2 , та громадянкою Республіка Польща ОСОБА_1 02 грудня 2020 року, суд порушує право відповідача на мирне володіння своїм нерухомим майном.

Також звертає увагу на те, що судом першої інстанції в порушення строків передбачених ЦПК України щодо розгляду заяв і клопотань, в тому числі й про витребування доказів, які проводяться на стадії підготовчого провадження, задоволено усне клопотання представника позивача про витребування доказів. Так, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2024 року у даній справі клопотання адвоката Яворського Андрія Васильовича витребувано від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Василевич Ольги Олексіївни (вул. О. Кульчицької, буд. 1, м. Тернопіль), у строк до 26.04.2024, належним чином засвідчені копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.11.2020, укладеного між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і зареєстрованого в реєстрі за № 1425, та документів, на підставі яких укладений даний договір, зокрема але не виключно, заяви ОСОБА_1 про надання згоди на купівлю житлового будинку у спільну сумісну власність подружжя.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Яворського А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року у справі № 607/9756/23 без змін та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8 000, 00 грн.

Вказує, що зміст укладеного шлюбного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 02 грудня 2020 року свідчить про те, що ОСОБА_6 погодилась на роздільність майна з ОСОБА_2 та розпорядилась зберегти за собою право власності, зокрема, на 1/2 спірного майна. Зміст шлюбного договору не свідчить, що ОСОБА_6 відчужила чи відмовилась від свого права власності в користь ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , натомість така засвідчила своє волевиявлення на збереження за собою права власності. Оскільки спірний житловий будинок придбано позивачем та відповідачем під час шлюбу за спільні кошти, та згідно договору набуте саме у спільну сумісну власність, то і спірний житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя. Зокрема, як вбачається з пункту 15 Договору купівлі-продажу спірного майна, що від дружини покупця ОСОБА_11 отримана згода на купівлю даного житлового будинку у спільну сумісну власність подружжя, що підтверджується заявою від її імені, засвідченою нотаріусом Беата Цісьляк в Бельсько-Бяла (Республіка Польща) від 16 листопада 2020 року.

Шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у невигідне матеріальне становище.

Верховний Суд зауважує, що у сімейних відносинах має бути врахована їх специфіка та обмеженість договірного регулювання їх як особистих, так і майнових відносин. Наведене правило спрямоване проти запровадження дискримінаційних правил у регулюванні сімейних відносин та недопущення істотного дисбалансу між правами та обов`язками обох з подружжя.

Однією з вказаних особливостей правового режиму шлюбного договору є передбачена частиною п`ятою статті 93 СК України заборона передання за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Варто зазначити, що положення частини п`ятої статті 93 СК України має тлумачитись як таке, що стосується лише майна, яке на праві особистої приватної власності повністю належало одному з подружжя й передається за шлюбним договором в особисту приватну власність іншому з подружжя.

Викривленим, недобросовісним трактуванням умов Шлюбного майнового договору ОСОБА_2 вдається до порушення права ОСОБА_1 на мирне володіння майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя. А також, такими діями відповідач ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права та сталій практиці Верховного Суду.

Відтак, з урахуванням принципу рівності права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_1 , як другому з подружжя, належить 1/2 частка спірного майна, а саме: 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею - 106, 7 кв. м., житловою площею - 87, 9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Яворський А.В. апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення № 594, яке повернулося у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною ним адресою.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Яворського А.В., перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 31.10.2020 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклали шлюб. Після укладення шлюбу дружині залишено прізвище ОСОБА_13 . Указане підтверджується скороченою копією акта про одруження серії AG № 0570574 від 08.05.2023 та її офіційним перекладом з польської на українську мову з апостилем (а.с. 34, 35-36).

24.11.2020 ОСОБА_14 , що діє від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1425 (а.с. 12-15). Відповідно до умов вказаного договору продавці продали покупцю житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0151.

За змістом договору купівлі-продажу житлового будинку, у якому у п. 15 зазначено, що від дружини покупця ОСОБА_11 отримана згода на купівлю даного житлового будинку у спільну сумісну власність подружжя, що підтверджена заявою від її імені, засвідченою нотаріусом. При цьому зі змісту заяви про згоду на купівлю та на передачу в іпотеку майна від 16.11.2020 (а.с. 196-197) вбачається, що позивач надала згоду відповідачу на купівлю спірного будинку у спільну сумісну власність подружжя та зазначила, що дії відповідача під час укладення даного правочину відповідають інтересам сім`ї сторін та їхньому спільному волевиявленню.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 233884082 від 24.11.2020 (а.с. 16) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 330223299 від 25.04.2023 (а.с. 21) житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252, зареєстрований за ОСОБА_2 .

При цьому, згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 20.04.2023 (а.с. 22) та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 329658300 від 20.04.2023 (а.с. 23) відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0151 у даних реєстрах відсутні.

Також судом встановлено, що 02.12.2020 сторони уклали шлюбний договір, що посвідчений нотаріусом магістром Яном Гроховічем (а.с. 117-120).

Пунктом 2 даного договору сторони погодили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлюють роздільність майна; кожен із подружжя зберігає за собою майно, яке набуте ним/нею як і до укладення цього договору, так і набуте пізніше, а також розпоряджається та керує самостійно всім своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, а тому не може бути об`єктом регулювання шлюбного договору, укладеного вже після придбання цього будинку, та належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними у рівних частках.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Матеріалами справи підтверджено, що 31.10.2020 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклали шлюб, що підтверджується скороченою копією акта про одруження серії НОМЕР_1 від 08.05.2023 та її офіційним перекладом з польської на українську мову з апостилем (а.с. 34, 35-36).

Згідно договору купівлі-продажу від 24.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1425 ОСОБА_2 24.11.2020 придбав житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0151 (а.с.12-15, т.1).

З пункту 15 Договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, вбачається що від дружини покупця ОСОБА_11 отримана згода на купівлю даного житлового будинку у спільну сумісну власність подружжя, що підтверджується заявою від її імені, засвідченою нотаріусом Беата Цісьляк в Бельсько-Бяла (Республіка Польща) від 16 листопада 2020 року.

Отже, враховуючи, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбане та зареєстроване за ОСОБА_2 під час перебування останнього у шлюбі з ОСОБА_1 , тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо доводів заявника в апеляційній скарзі про неврахування умов, встановлених в шлюбному майновому договорі, укладеному між позивачем та відповідачем, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, тому відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України).

Відповідно до статті 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Згідно зі статтею 95 СК України якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 02.12.2020 сторони уклали шлюбний договір, що посвідчений нотаріусом магістром Яном Гроховічем (а.с. 117-120, т.1).

Пунктом 2 даного договору сторони погодили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлюють роздільність майна; кожен із подружжя зберігає за собою майно, яке набуте ним/нею як і до укладення цього договору, так і набуте пізніше, а також розпоряджається та керує самостійно всім своїм майном.

Тлумачення даного правочину з урахуванням зазначених вище положень закону дає підстави дійти висновку, що шлюбний договір, укладений сторонами, набув чинності 02.12.2020. При цьому сторони погодили належність кожному із подружжя на праві приватної власності того майна, яке було придбане особисто одним із подружжя.

Разом з тим спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний відповідачем 24.11.2020, тобто вже під час їхнього перебування у шлюбі, а тому станом на час укладення шлюбного договору 02.12.2020, не вважався особистим майном чоловіка, а вже належав сторонам на праві спільної сумісної власності, як подружжю, а тому підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Отже, на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та презумпція рівності часток.

А, тому доводи заявника в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не враховано положення шлюбного майнового договору, укладеного між громадянином України ОСОБА_2 та громадянкою Республіки Польща ОСОБА_1 02 грудня 2020 року щодо визначення правового режиму режиму майна, набутого до чи під час шлюбу з посиланням на позицію, викладену в постанові ВС України від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц, і тим самим порушенням прав відповідача на мирне володіння своїм нерухомим майном є безпідставними та не є ревалентними обставинам даної справи.

Таким чином, встановивши, що житловий будинок загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, а тому не може бути об`єктом регулювання шлюбного договору, укладеного вже після придбання цього будинку належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними у рівних частках, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання вказаного житлового будинку спільним сумісним майном сторін та визнання за позивачем у порядку поділу майна подружжя право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 87,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову і тому колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 вересня 2024 року.

Головуюча Н. М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома