справа № 757/4851/23-ц
головуючий у суді І інстанції Ільєва Т.Г.
провадження № 22-ц/824/6940/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Пшенишної Вікторії Вікторівни та Державного управління справами на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного управління справами, за участю третьої особи: керівника управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду Державного управління справами Іванущака Івана Миколайовича про поновлення на роботі, стягнення нарахованих, але не виплачених коштів та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з указаним позовом, у якому просив суд:

скасувати Розпорядження керівника Державного управління справами від 26 січня 2021 року № 08-П про звільнення ОСОБА_1 27 січня 2021 року з посади генерального директора Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві»;

поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» з 27 січня 2021 року;

зобов`язати Державне управління справами погасити заборгованість по заробітній платі нарахованих, але не виплачених під час звільнення у сумі 271 420 руб 40 коп. (двісті сімдесят одна тисяча чотириста двадцять руб.) 70 копійок, що відповідно курсу рубля до гривні на дату подання позову (07 листопада 2022 року), становить - 159 649 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сорок дев`ять) грн 47 коп.;

стягнути з Державного управління справами на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2021 року до дня поновлення на роботі, що на дату подання позовної заяви (07 листопада 2022 року) становить - 943 353 (дев`ятсот сорок три тисячі триста п`ятдесят три) грн 81 грн.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення другого засідання конкурсної комісії по проведенню конкурсу на посаду генерального директора Некомерційної організації в формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» від 13 червня 2017 року, заяви позивача - ОСОБА_1 , розпорядження Керівника Державного управління справами (від 25 липня 2017 року № 21-П; контракту від 25 липня 2017 року № 07.6-2-39) його призначено генеральним директором Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» (надалі - НКЦУ). На зазначеній посаді працював до 27 січня 2021 року.

Розпорядженням Керівника Державного управління справами № 08-П від 26 січня 2021 року позивач звільнений з посади генерального директора НКЦУ. Підстава: доповідна записка керівника управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду Державного управління справами Іванущака І.М. від 12 січня 2021 року № 02/10/2/21.

Позивач вважає звільнення незаконним, так як з доповідною запискою керівника управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду ОСОБА_2 не ознайомлений, офіційно з розпорядженням Керівника Державного управління справами ОСОБА_3 не ознайомлений, прибути до Києва не мав змоги, у зв`язку з пандемією коронавірусу кордон України з росією, а також європейськими державами було закрито. Водночас перебував на лікарняному.

19 травня 2023 року надійшла заява про збільшення позовних, у якій, враховуючи період прострочення виплати заробітної плати (28 січня 2021 року по 19 травня 2023 року) ОСОБА_1 додатково просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 9 936 грн 24 коп., втрати від інфляції - 60 219 грн 31 коп.

Як наслідок, загальна ціна позову становить 1 142 906 грн 35 коп., що складається з:

суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 929 174 грн 96 коп.;

заборгованості по заробітній платі нарахованих, але не виплачених під час звільнення у розмірі - 143 575 грн 96 коп.;

3 % річних у розмірі - 9 936 грн 24 коп.;

втрат від інфляції -60 219 грн 31 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача.

Разом з тим, копія наказу про звільнення вручено позивачу 27 січня 2021 року, отже останнім пропущено строки звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Пшенишна В.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить, з урахуванням поданої уточненої апеляційної скарги, скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що НКЦУ є неприбутковою організацією та фінансування з державного бюджету України або російської федерації не отримує, забезпечення діяльності Центру та відповідно виплати заробітної плати, здійснювались за рахунок коштів, які надходили від здачі в оренду вільних приміщень НКЦУ. На виконання вимог указів президента рф, мера м. москви, рішень урядових структур пов`язаних з жорсткими карантинними заходами, викликаними пандемією коронавірусу COVID-19, орендарі НКЦУ призупинили здійснення своєї господарської діяльності, і відповідно, на цілком законних і аргументованих підставах, призупинили виплату орендної плати. Це мало наслідком скрутне фінансове становище НКЦУ та відповідно неможливості проводити виплати заробітних плат працівникам.

Враховуючи складний фінансовий стан, що виник внаслідок непередбачуваних обставин, з метою розв`язання проблеми НКЦУ зверталось до свого органу управління - Державного управління справами (ДУС). На це звернення про надання Центру безвідсоткової позики, погодження на отримання так званого «зарплатного кредиту», ДУС дозволу не дав. Так виникла заборгованість. З огляду на ситуацію, працівники НКЦУ прийняли рішення, кожен індивідуально, до завершення кризового стану працювати на безоплатній основі, відтермінувавши на цей час отримання заробітної плати. Жодного позову щодо затримки чи невиплати заробітної плати до суду не подавали.

Судом першої інстанції ці обставини були досліджені та зроблено висновок, що відповідач не спростував вищенаведених доводів позивача.

Позивач неодноразово звертався до відповідача щодо незаконного звільнення та щодо вжиття необхідних заходів та погашення заборгованості по заробітній платі, на ці звернення позивачем отримана відповідь від 18 серпня 2022 року за підписом заступника керівника ДУС Стоцької М., що для «вирішення порушеного питання пропонуємо звернутися безпосередньо до керівництва Центру». З цього вбачається, що відповідач взагалі не мав намір здійснювати виплату заробітної плати позивачу.

Відмовляючи у задоволені позовної заяви, суд першої інстанції обґрунтовував рішення тим, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі та не заявлено клопотання про поновлення такого строку.

Однак позивачем у його поясненнях від 19 травня 2023 року зазначено, що запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з унесеними до КЗпП України змінами.

Під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 06 вересня 2023 року справа № 910/18489/20, а також залишено поза увагою положення Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державне управління справами подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати частково рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції в частині недоведеності правомірності звільнення позивача є необґрунтованим, оскільки зі змісту рішення вбачається неповнота встановлених судом першої інстанції обставин, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, наданих Державним управлінням справами.

Судом першої інстанції не досліджено поданий ДУС доказ, який на думку скаржника, має суттєве значення для правильного вирішення справи, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи.

Листом ДУС від 15 грудня 2020 року № 01-13/10/2437 позивачу запропоновано до 17 грудня 2020 року надати ДУС особисті письмові пояснення щодо допущення виникнення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам Центру, а також допущення виникнення та збільшення заборгованості зі сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що призвело до блокування податковими органами рф банківських рахунків центру.

Відповідно до листа позивача від 17 грудня 2020 року № 01-269 обґрунтованої відповіді по суті питань, поставлених у листі ДУС від 15 грудня 2020 року № 01-13/10/2437 надано не було.

Відповідач вказує, що позивача звільнено за наявності умов, визначених сторонами у контракті, для його розірвання.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача зв`язку з невиконанням Некомерційною організацією в формі приватно установи «Національний культурний центр України у місті Москві» зобов`язань стосовно виплати заробітної плати працівникам, а також допущенням зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості, і, тим самим, відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності як самостійно підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач, а не за недоведеністю позову.

Судом першої інстанції не надано оцінку доводам ДУС щодо неналежного відповідача стосовно стягнення з ДУ заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Від відповідача Державного управління справами надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пшенишної В.В., у якому воно просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення скасувати частково та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його обґрунтованістю.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Пшенишна В.В. у судовому засіданні підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представник Державного управління справами - Марчук М.В. у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу відповідача та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Третя особа - керівник управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду Державного управління справами Іванущак І.М. у судове засідання не з`явився, надіслав до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій він підтримав вимоги апеляційної скарги Державного управління справами.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву, дійшла висновку про таке.

Щодо строку звернення до суду з цим позовом.

ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях від 19 травня 2023 року зазначив, що запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваним розпорядженням позивача звільнено 27 січня 2021 року з посади генерального директора Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві», а з указаним позовом він звернувся до суду 01 лютого 2023 року.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20).

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказано, що відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача, однак у відзиві відповідачем та у поясненнях третьої особи заявлено про застосування строків позовної давності, позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Однак апеляційний суд зауважує, що строки, передбачені статтею 233 КЗпП України, не є строками позовної давності, що регулює ЦК України.

Позовна давність за нормами ЦК України не застосовується на строк звернення до суду за нормами КЗпП України.

Строк передбачений статтею 233 КЗпП України має бути перевірений судом першочергово та незалежно від заявлення іншою стороною про його пропуск, а строк позовної давності у свою чергу може бути застосований лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином указані висновки суду першої інстанції є безпідставними, оскільки стосуються підстав та порядку застосування судами позовної давності (стаття 267 ЦК України).

За встановлених обставин, з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не пропущено строк звернення до суду з указаним позовом.

Судом встановлено за з матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2003 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 32 «Про передачу Культурного центру України у м. москві в управління Державному управлінню справами».

Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 31 березня 2003 року № 153 затверджено Статут Культурного центру України в москві.

Указом Президента України від 08 лютого 2010 року № 140 «Про надання культурному центру України у м. Москві статусу національного» Культурному центру України у м. москві надано статус національного, і центр перейменовано в Національний культурний центр України у м. москві.

Згідно зі Статутом Національного культурного центру України в москві, затвердженим Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 17 листопада 2016 року № 301, Національний культурний центр України у м. москві - некомерційна організація в формі приватної установи, діяльність якої спрямована на досягнення соціальних і культурних результатів, визначених Статутом, і не має на меті отримання прибутку та його розподілу між учасниками (а.с. 72-83 т. 1).

Національний культурний центр України у м. москві здійснює свою діяльність під загальним керівництвом глави дипломатичного представництва України в російській федерації та Міністерства культури і мистецтв України, як передбачено статтею 2 Угоди між Кабінетом Міністрів України і урядом російської федерації про заснування та умови діяльності інформаційно-культурних центрів від 27 лютого 1998 року.

25 липня 2017 року між Державним управлінням справами (орган управління майном) та ОСОБА_1 укладений контракт № 07.6-2-39 про те, що ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора Некомерційної організації в формі приватної установи «Національний культурний центр України у м. москві»

Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 25 липня 2017 року № 21-П за результатами конкурсного відбору, проведеного відповідно до Закону України «Про культуру», генеральним директором Національного культурного центру України у м. москві строком на п`ять років призначено ОСОБА_1 та укладено з ним контракт від 25 липня 2017 року (далі - контракт) (а.с. 59-67 т. 1).

Відповідно до пункту 33 контракту цей контракт діє з 25 липня 2017 року по 22 липня 2022 року.

Між керівником Центру та Органом управління майном виникли трудові відносини (пункт 2 контракту).

Керівник здійснює здійснення поточного керівництва Центром, організації його виробничо-господарської, соціально-побутової та іншої діяльності відповідно до мети та предмету діяльності Центру, а також забезпечення виконання завдань Центру, передбачених законодавством, Статутом Центру та цим Контрактом (пункт 6 контракту).

Розпорядженням керівника Державного управління справами Лисого І. від 26 січня 2021 року № 08-П звільнено ОСОБА_1 27 січня 2021 року з посади генерального директора Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» (а.с. 10 т. 1).

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (стаття 3 КЗпП України).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина 3 статті 21 КЗпП України).

Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (пункт 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України припинення трудового договору можливе на підставах, передбачених контрактом.

У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 757/62834/19 зазначив, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України, суди повинні враховувати, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (стаття 139 КЗпП України).

Для звільнення працівника на підставі пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України необхідно встановити порушення конкретних умов контракту на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

Зі змісту оспорюваного розпорядження про звільнення позивача вбачається, що його звільнено згідно з пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених підпунктами 3, 8 пункту 26 контракту.

Підпунктом в) пункту 25 контракту визначено, що цей контракт припиняється до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 26, 27 цього контракту.

Відповідно до підпункту 3 пункту 26 контракту керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії у разі невиконання Центром зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Центром зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати;

Згідно з підпунктом 8 пункту 26 контракту керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії у разі допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості.

Пунктом 1 контракту визначено, що керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію Центру здійснювати поточне управління Центром, забезпечувати статутну діяльність Центру, ефективне використання і збереження закріпленого за Центром державного майна.

Згідно з пунктом 6 контракту керівник здійснює поточне керівництво Центром, організації його виробничо-господарської, соціально-побутової та іншої діяльності відповідно до мети та предмету діяльності Центру, а також забезпечення виконання завдань Центру, передбачених законодавством, Статутом Центру та цим Контрактом.

За змістом пункту 14 контракту керівник має право діяти від імені Центру, укладати господарські та інші угоди з урахуванням обмежень, передбачених законодавством України, документами Органу управління майном, Статутом Центру та цим контрактом.

Пунктом 4.3 Статуту Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті Москві» (далі - Статут) визначено, що згідно із законодавством з Державного бюджету України Центру може надаватися фінансова підтримка (допомога) і можуть виплачуватися витрати на проведення Центром заходів у сфері культури і мистецтв.

Для часткового відшкодування витрат Центр має право надавати платні послуги згідно із цим статутом і чинним законодавством (пункт 4.4 Статуту).

Центр користується майном, переданим йому Органом управління майном, а також отриманими коштами відповідно до чинного законодавства, статутної мети та предмета діяльності (пункт 5.3 Статуту).

Центр має право відчужувати, надавати в оренду основні фонди, списувати матеріальні активи, а також необоротні матеріальні активи, отримувати кредити виключно за попереднім письмовим погодженням з Органом управління майном та відповідно до чинного законодавства (пункт 5.4 Статуту).

Згідно з пунктом 9.1 Статуту культурно-інформаційна діяльність Центру здійснюється на некомерційній основі. Для часткового відшкодування витрат Центр має право:

надавати платні послуги, стягувати плату за відвідування заходів, які він проводить, за навчання на курсах української мови та інші види якості, не заборонені чинним законодавством російської федерації;

здійснювати роздрібну торгівлю періодичними виданнями, каталогами, програмами, книгами, картинами і репродукціями, сувенірною продукцією, пластинками, компакт-дисками, іншою аудіо- та відеопродукцією незалежно від способу запису інформації, а також іншими предметами (товарами), безпосередньо пов`язаними з діяльністю Центру та проведеними ним заходами, за умови, що перелічені предмети (товари) не будуть продаватися Центром через торговельну мережу російської федерації та будуть дотримані правила торговельної діяльності та законодавство російської федерації, у тому числі про інтелектуальну власність;

утримувати для обслуговування відвідувачів Центру книжкові магазини, ресторани, кафе, кафетерії та сувенірні кіоски, а також житловий комплекс для тимчасового проживання гостей Центру і стягувати за проживання плату, розмір якої затверджується Органом управління майном.

Відповідно до пункту 9.2 Статуту за погодженням з Органом управління майном Центр покриває свої витрати за рахунок:

зборів від продажу квитків на видовищні заходи та інші надані Центром платні послуги;

надходжень від фізичних та юридичних осіб за договорами на проведення робіт і надання послуг, у тому числі за оренду приміщень та майна, переданого Центру в оперативне управління;

добровільних внесків, благодійних пожертв, подарунків, субсидій; відсотків від вкладів у банки;

інших надходжень, не заборонених чинним законодавством.

Чистий фінансовий результат (прибуток), який залишається після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на плату праці, відсотків за банківськими кредитами, податків та інших платежів до бюджетів і державних цільових фондів, використовується Центром у порядку, затвердженому фінансовим планом, та згідно із чинним законодавством (пункт 9.3 Статуту).

Генеральний директор несе відповідальність за результати діяльності Центру, виконання розпоряджень Органу управління майном, виконання фінансових планів, дотримання чинного законодавства (пункт 8.7 Статуту).

Генеральний директор несе персональну відповідальність за сплату Центром передбачених законодавством податків та інших обов`язкових платежів (пункт 8.9 Статуту).

Таким чином для часткового покриття витрат, зокрема на сплату податків, заробітної плати працівників та інших обов`язкових платежів, Центр має право надавати платні послуги та здійснювати визначену Статутом діяльність, для забезпечення організації якої керівник центру відповідно до контракту та Статуту наділений повноваженнями щодо організації виробничо-господарської діяльності Центру (надавати в оренду основні фонди, укладати господарські та інші угоди, та ін.).

Підставою для звільнення ОСОБА_1 у розпорядженні зазначено невиконання Некомерційною організацією у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» зобов`язань стосовно виплати заробітної плати працівникам, а також допущенням зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості.

Відповідно до інформації про стан заборгованості Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» з виплати заробітної плати станом на 18 грудня 2020 року сума заборгованої становила 1 058 528 грн 60 коп., у тому числі прострочена заборгованість 845 900 грн 17 коп. (а.с. 128 т. 1).

Згідно з інформацією про стан заборгованості Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» зі сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів станом на 18 грудня 2020 року становила 655 805 грн 80 коп. (а.с. 127 т. 1).

Кредиторська заборгованість Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» станом на 18 грудня 2020 року становила 821 093 грн 30 коп., у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 585 559 грн 10 коп. (а.с. 126 т. 1).

Дебіторська заборгованість Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» станом на 18 грудня 2020 року становила 8 160 160 грн 90 коп., у тому числі прострочена заборгованість 7 414 108 грн 20 коп. (а.с. 125 т. 1).

Сума коштів на банківських рахунках Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у місті москві» станом на 01 грудня 2020 року становила 7 900 грн (а.с. 124 т. 1).

Сам факт виникнення таких сум заборгованості свідчить про неналежну організацію діяльності Центру, його неефективне управління керівником.

Зазначені обставини є порушенням пункту 8.9 контракту щодо забезпечення сплату Центром передбачених законодавством податків та інших обов`язкових платежів, за що генеральний директор несе персональну відповідальність.

Відповідальність за невиконання таких обов`язків передбачена пунктами 3, 8 пункту 26 контракту, наслідком чого контрактом визначено звільнення керівника з посади та розірвання контракту з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що через складний фінансовий стан, що виник внаслідок пандемії коронавірусу COVID-19, з метою розв`язання проблеми Центр звертався до свого органу управління - Державного управління справами із листом про надання Центру безвідсоткової позики для виплати працівникам Центру заробітної плати та сплати інших обов`язкових платежів, Державне управління справами дозволу не надало, що спричинило виникнення заборгованості.

Однак доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано, а також не надано доказів, що він на виконання своїх обов`язків, передбачених контрактом, вчиняв дії щодо організації визначеної статутом діяльності Центру для покриття витрат Центру.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими та помилковими висновки суду першої інстанції про недоведеність відповідачем правомірності звільнення ОСОБА_1 , оскільки відповідачем надано докази наявності заборгованості Центру з виплати заробітної плати, податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що позивачем не спростовано та свідчить про неналежну організацію діяльності Центру його керівником.

Таким чином у справі встановлено порушення позивачем умов контракту, що є підставою для його дострокового розірвання.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що його звільнено під час тимчасової непрацездатності, оскільки позивача звільнено з 27 січня 2021 року, а відповідно до листка непрацездатності він перебував на лікарняному з 28 січня 2021 року по 03 лютого 2021 року включно (а.с. 11 т. 1).

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного управління справами погасити заборгованість по заробітній платі, апеляційний суд враховує таке.

Пунктом 2 контракту визначено, що між керівником Центру та Органом управління майном виникли трудові відносини.

Однак, пунктом 18 Контракту встановлено, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, Керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного Центром у результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених Керівнику посадового окладу і фактично відпрацьованого часу.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.

Таким чином Державне управління справами не є суб`єктом нарахування та оплати заробітної плати, оскільки така нараховується за рахунок частки доходу, одержаного Центром, який є юридичною особою, у результаті його господарської діяльності.

Із змісту вимоги про стягнення заборгованості за заробітною платою вбачається, що вони стосуються прав та обов`язків Центру як особи, за рахунок якої можливо задовольнити ці позовні вимоги, оскільки оплата праці керівника здійснювалася самим Центром, у штаті якого перебував ОСОБА_1 , що також підтверджується довідкою про доходи за 2020 рік, виданою Центром (а.с. 22 т. 1).

Таким чином підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості заробітної плати з Державного управління справами відсутні.

Також відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки така вимога є похідною від основної вимоги, у задоволенні якої апеляційним судом відмовлено.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року не відповідають обставинам справи, а обставини, що суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Пшенишної В.В. є необгрунтованими, а доводи апеляційної скарги Державного управління справами знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, йому за рахунок держави має бути компенсований судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пшенишної Вікторії Вікторівни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державного управління справами задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного управління справами, за участю третьої особи: керівника управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду Державного управління справами Іванущака Івана Миколайовича про поновлення на роботі, стягнення нарахованих, але не виплачених коштів та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Компенсувати Державному управлінню справами за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 16 вересня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська