Провадження № 2/127/3206/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Бойко В.М.,

при секретарі Боярова В.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 06.07.2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22.02.2023 року був розірваний. У період шлюбу сторонами було придбано за спільні кошти двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3 . Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо добровільного розподілу спільного майна. Таким чином, позивачка просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , позбавивши ОСОБА_3 права власності на цілу частку. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 08.07.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. На адресу відповідача судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів.

В підготовче судове засідання позивач та її представник не з`явилися. На адресу суду від представника позивачки ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду невідомо. На адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Просив повернути позивачці 50% сплаченого судового збору, у відповідності до вимог чинного законодаства.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою, в якій зазначав про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06.07.2004 року сторони спору зареєстрували шлюб, однак, за рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, від 22.02.2023 року шлюб між ними було розірвано (а.с.15-17).

З Витягу з Державного реєстру правочинів від 13.03.2009 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу від 13.03.2009 року (а.с.20-21).

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 і розташована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 складає 1 182 287,00 грн (а.с.22-24).

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Іншого судом не встановлено.

Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

А тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задовоення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України з огляду на визнання відповідачем позову суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду за вимогу щодо поділу спірної квартири, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом за вимогу щодо поділу спірної квартири, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України ст. ст. 368, 372 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсний та поділ спільного майна подружжя, керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , позбавивши ОСОБА_3 права власності на цілу частку.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 2 955 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 72 копійки.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , з державного бюджету 2 955 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят п`ять) гривень 72 копійки судового збору, сплаченого згідно квитанції до платіжної інструкції №0.0..1 від 05.07.2024 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено 16.09.2024 року.

Суддя: