ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/930/23

Головуючий у першій інстанції Гридасова А. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/783/24

Суд у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.,

за участю секретаря Зеляк Ю.Г.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач: Носівська міська рада Чернігівської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу: представник ОСОБА_1 адвокат Яцун Володимир Михайлович,

на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2024 року; час, місце ухвалення і дата складання повного його тексту: 12.02.2024, м. Носівка,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 р. представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Яцун В.М. звернувся з позовом до Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради (далі за текстом Носівська ОТГ), в якому просив визнати за кожним з позивачів право власності за набувальною давністю по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями і спорудами. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів Чернігівської області від 20.09.1989 № 135 визнано право власності на будинки державного житлового фонду м. Носівка за Носівським виробничим управлінням житлово-комунального господарства, на балансі якого вони знаходяться, в тому числі й на кв. АДРЕСА_1 . Розпорядженням органу приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» цю квартиру передано ОСОБА_4 в приватну спільну власність. На підставі цього рішення останній у десятиденний строк необхідно було оформити свідоцтво про право власності на житло, однак вона цього не зробила. Вказана квартира не знаходиться на балансі Комунального підприємства «Носівка-Комунальник» (далі за текстом КП «Носівка-Комунальник»); право власності на неї не зареєстроване. Позивачі звертались до Центру надання адміністративних послуг Носівської міської ради для реєстрації за ними права власності на квартиру, однак державним реєстратором їм у цьому відмовлено, оскільки документи, подані для державної реєстрації, не відповідають вимогам законодавства. Понад 20 років позивачі безперешкодно, відкрито, безперервно володіють спірним нерухомим майном, ведуть у ньому господарство, сплачують комунальні послуги, здійснюють поточний ремонт квартири.

Оскаржуваним рішенням в позові відмовлено. Ухвалюючи його, суд І інстанції виходив з того, що позивачі, зареєструвавшись у спірному помешканні, набули право користування ним на відповідній правовій підставі, передбаченій п. 3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 35, що виключає можливість набуття ними спірного майна у власність за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Яцун В.М. просить скасувати вказане рішення й ухвалити рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Доводи скарги зводяться до такого:

- суд помилково не врахував визнання позову відповідачем;

- не відповідає дійсності посилання суду на отримання ОСОБА_1 ордера на спірну квартиру, оскільки такого не існує, є тільки розпорядження органу приватизації Носівського виробничого управління житлово-комунального господарства, відповідно до якого ОСОБА_5 передано спірну квартиру у приватну спільну власність та на підставі якого у десятиденний строк необхідно було оформити свідоцтво про право власності на житло. Проте цей документ не має юридичної сили, так як в ньому не вказано дату його створення та підписання;

- рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів Чернігівської області від 20.09.1989 № 135 за Носівським виробничим управлінням житлово-комунального господарства визнано право власності на будинок АДРЕСА_2 , а не видано ордер на спірну квартиру на підставі цього рішення, як то помилково зазначив суд;

- спірне майно не перебуває у власності КП «Носівка-Комунальник» - правонаступника Носівського виробничого управління житлово-комунального господарства Носівської міської ради, ні у когось іншого;

- суд проігнорував показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що вони фактично проживають у спірному майні, утримують його та сплачують комунальні послуги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник адвокат Яцун В.М., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши її матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає залишенню без задоволення.

У справі встановлено таке.

Позивач до 22.02.1987 мала прізвище « ОСОБА_6 », з 23.02.1987 внаслідок укладення шлюбу з ОСОБА_7 їй присвоєно прізвище « ОСОБА_8 », який розірвано 11.10.2002; з 30.10.2002 після укладення шлюбу з ОСОБА_9 останній присвоєно прізвище « ОСОБА_10 ». Ці обставини підтверджено копіями витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 27.11.2019 № 9 і свідоцтва про одруження НОМЕР_1 (арк. 13, 10).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані буд. АДРЕСА_2 , що підтверджено їх паспортами та копією довідки Носівської міської ради Чернігівської області від 06.05.2022 № 235 (арк. 4-5, 6, 8, 15).

ОСОБА_11 є дочкою ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про її народження та про укладення нею шлюбу (арк. 11, 12), ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (арк. 11).

Рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів Чернігівської області від 20.09.1989 № 135 про визнання права власності на будинки державного житлового фонду, що знаходяться на території міста, визнано право власності на дві квартири в будинку АДРЕСА_2 за Носівським виробничим управлінням житлово-комунального господарства, на балансі якого вони знаходилися (копія рішення та додатку до нього на арк. 20).

Розпорядженням органу приватизації Носівського виробничого управління житлово-комунального господарства квартиру АДРЕСА_1 передано в приватну спільну власність ОСОБА_12 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; на підставі цього розпорядження їй у десятиденний термін приписувалося оформити свідоцтво про право власності на житло (копія розпорядження - арк. 21).

Відповідно до довідки КП «Носівка-Комунальник» від 11.10.2016, квартира АДРЕСА_1 не знаходиться на балансі цього підприємства (арк. 14).

Право власності на вказану квартиру не зареєстроване, що підтверджується копією довідки КП «Носівське бюро технічної інвентаризації» Носівської міської ради від 25.07.2022 (арк. 16).

На замовлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 31.03.2022 (арк. 17-19).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зверталися до центру надання адміністративних послуг Носівської міської ради за реєстрацією за ними права власності на спірне нерухоме майно, однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Носівської міської ради Чернігівської області від 16.09.2022 № 64831157 відмовлено у державній реєстрації цього права у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, подані для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме подане розпорядження органу приватизації не є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру (арк. 22).

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, і встановлених у справі обставин доводить суд такого.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 орієнтує суди нижчих ланок на те, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

У ході розгляду справи не встановлено комплексу обставин, які в силу наведених у попередніх двох абзацах норм права є підставою для визнання судом за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на спірну нерухомість за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги судом відкидаються як такі, що суперечать встановленим у справі і описаним вище обставинам та визначеним відповідно до них правовідносинам. Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити й таке.

Позивачі мають розпорядження органу приватизації, прийняте відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким передано ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 в приватну спільну власність (разом з членами її сім`ї, які проживають у цій квартирі), проте остання у визначений строк не оформила свідоцтво про право власності на підставі цього розпорядження. Відомості про те, що це розпорядження втратило легітимність, або законну силу, матеріали справи не містять (жодна норма права, що регулює процедуру приватизації державного й відомчого жилого фонду, не передбачає, що прийняте у встановленому законом порядку розпорядження про передачу фізичним особам в приватну власність державного й відомчого житла втрачає чинність у разі, якщо особи, про яких в ньому йдеться, протягом певного строку на його підставі не оформили право власності на житло). Сама по собі відсутність у згаданому розпорядженні дати його прийняття не свідчить про нелегітимність цього розпорядження, а є підставою для вчинення інших дій, спрямованих на його реалізацію, якщо це розпорядження прийняте у встановленому законом порядку.

У пункті 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, серед іншого, проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Отож на підставі розпорядження органу приватизації можливо провести державну реєстрацію права власності на квартиру. Оскільки наразі згадане розпорядження органу приватизації є легітимним (так як докази протилежного у справі відсутні), то державний реєстратор повинен обґрунтувати, чому наразі неможливо вчинити реєстрацію за позивачами права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Цього висновку апеляційний суд дійшов з урахуванням і того, що ухвалене останнім рішення від 16.09.2022 № 64831157 є безмотивним: у ньому не вказано, яких саме документів не вистачає для реєстрації за позивачами права власності на квартиру, що є об`єктом судового розгляду, або що її унеможливлює.

Тож підстав для скасування оскаржуваного рішення нема.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Яцуна Володимира Михайловича залишити без задоволення, а рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Ідентифікаційні дані учасників справи наведено у рішенні суду І інстанції.

Головуючий: Судді: