Справа № 204/189/24
Провадження № 2/204/1452/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

представниці позивача адвокатки Халізової А.О., представника відповідачки адвоката Мовмиги О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

В СТ А Н О В И В:

10 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 із вимогами про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя (а. с. 1-4).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 09 вересня 2009 сторони перебувають у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося, що знайшло своє відображення у втраті почуття взаємної любові та поваги один до одного, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між ними. Сторони мають різні погляди на сім`ю та обов`язки. Також зазначено, що подружні відносини з відповідачкою повністю припинені, спільне господарство вони не ведуть, а відтак їх шлюб існує формально. Примиритися з відповідачкою позивач не бажає. Вказує, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить їхнім інтересам, а тому прохає шлюб розірвати. Разом з цим, зазначає, що у шлюбі сторонами було придбано транспортний засіб ВАЗ 2110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, який вони не можуть поділити між собою. Вказує, що транспортний засіб, а також документи на нього знаходяться у відповідачки, яка використовує вказане майно в односторонньому порядку, а зараз взагалі виставила його на продаж. Вважає, що оскільки, майно було придбане у період перебування сторін у спільному шлюбі, то воно належить їм на праві спільної сумісної власності, як подружжю. З цих підстав, прохає суд поділити вищевказане майно, шляхом припинити його право власності на спірне майно й стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію вартості його частки у відповідному спільному майні у розмірі 35616 гривень 60 копійок.

Ухвалою суду від 16 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 24).

22 січня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 16 січня 2024 року, позивачем усунуто (а. с. 26-44).

Ухвалою суду від 22 січня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін на 11 годину 30 хвилин 12 березня 2024 року (а. с. 46), яка надіслана сторонам 22 січня 2024 року за вихідним № 1610/24-вих/2/204/1452/24 (а. с. 47).

25 березня 2024 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву (а. с. 64-68), в якому вона позовні вимоги визначає частково, зокрема, в частині позивних вимог щодо розірвання шлюбу. Натомість, позовні вимоги в частині поділу майна не визнає в повному обсязі та прохає суд в їх задоволенні відмовити.

Так, в обґрунтування відзиву зазначає, що дійсно сторонами у шлюбі було придбано транспортний засіб ВАЗ 21010, номерний знак НОМЕР_1 , 1999 року випуску. Однак, стверджує, що за спільною згодою подружжя, в грудні 2023 року, даний транспортний засіб було продано за 30000 гривень, однак новий власник не здійснив перереєстрацію транспортного засобу у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Більш того, зазначає, що виручені від продажу транспортного засобу грошові кошти сторони витратили разом на вирішення спільних побутових питань. Тому вважає, що позовні вимоги в заявленому позивачем розмірі, не підлягають задоволенню, оскільки розмір компенсації повинен розраховуватися виходячи із розміру вартості фактично відчуженого майна. Вказує, що орієнтовний розрахунок судових витрат відповідачки становить 20000 гривень.

22 квітня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивача адвокатки Халізової А.О., на відзив на позовну заяву (а. с. 87-89), в якому вона зазначає про те, що наведені у відзиві відповідачкою доводи не відповідають дійсності.

Так, зазначає, що з жовтня 2023 року сторони не проживають разом, а тому позивач жодним чином не погоджував та не надавав дозвіл на продаж транспортного засобу, тим паче за таку низьку ціну, а тим більше, не витрачав вказані кошти спільно з відповідачкою на вирішення спільних побутових питань. Стверджує, що реальна середньо ринкова вартість транспортного засобу ВАЗ 21010, номерний знак НОМЕР_1 , 1999 року випуску, станом на 18 квітня 2024 року, становить 70000 гривень, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню компенсація його частки спірного майна. Вказує, що орієнтовний розрахунок судових витрат становить 5000 гривень.

22 травня 20224 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представниці позивача адвокатки Халізової А.О. (а. с. 99-112 та на звороті), в яких вона зазначає про те, що вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи із дійсної його вартості на час розгляду справи, а у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Прохає позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представниця позивача адвокатка Халізова А.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви, відповіді на відзив та додаткових пояснень.

У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Мовмига О.В. позовні вимоги в частині поділу майна подружжя не визнав, прохав суд у їх задоволенні відмовити, обґрунтування надав аналогічні тексу відзиву на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 09 вересня 2009 року у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженим у м. Дніпропетровську, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженою у м. Дніпропетровську, укладено шлюб, про що складено актовий запис № 713, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , що видано повторно 09 вересня 2009 року (а. с. 15). Прізвище відповідачки після реєстрації шлюбу « ОСОБА_4 ».

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 07 жовтня 2009 року (а. с. 16).

На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 26 травня 2021 року (а. с. 102-103) відповідачці належить транспортний засіб ВАЗ 2110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску.

15 грудня 2023 року між ОСОБА_5 , як представником ОСОБА_2 та, ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 2110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску (а. с. 70-71 та на звороті).

Так, зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що спірний транспортний засіб продано представником відповідачки за 30000 гривень.

При цьому, у п. 1.4 цього договору, з-поміж іншого зазначено, що згода іншого з подружжя на укладення договору отримана в усній формі.

Відповідно до довідки про середньо ринкову вартість транспортного засобу ВАЗ 2110, 1999 року випуску станом на 18 квітня 2024 року (а. с. 95), експерта-оцінювача № 2551-1804 від 18 квітня 2024 року, середньо ринкова вартість спірного майна транспортного засобу легковий седан ВАЗ 2110, 1999 року випуску, об`єм двигуна 1499 куб. см, в базовій комплектації, з нормативним пробігом, що був у використанні і технічно справному стані, станом на 18 квітня 2024 року на території Дніпропетровського регіону становить 70000 гривень.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з вимогами ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Приписами ч. 2 ст. 112 СК України визначено, що суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Оскільки жоден з подружжя за час перебування справи у суді не висловив бажання щодо примирення, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, зважаючи на визнання відповідачкою позовних вимог в цій частині позовних вимог, суд доходить висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, тому шлюб слід розірвати.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу, слід задовольнити, а шлюб укладений 09 вересня 2009 року у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженим у м. Дніпропетровську, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженою у м. Дніпропетровську, актовий запис № 713 розірвати.

Щодо позовних вимог про поділ майна подружжя, суд зазначає наступне.

Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні.

Нормами ч. 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Нормами ст. 370 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Так, зокрема, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Приписами ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Крім того, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно з роз`ясненнями п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Приписами ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України наведених у цивільних справах № 6-2670цс16, № 6037цс13, № 6-2784цс15.

Так, судом встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано автомобіль ВАЗ 2110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, який в подальшому, безпосередньо 15 грудня 2023 року, було відчужено відповідачкою, через представника ОСОБА_5 , на користь третьої особи.

Оскільки вищевказаний автомобіль придбаний сторонами за час їхнього перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, то на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що вказаний автомобіль відповідачкою було відчужено на користь третьої особи без згоди на те позивача та не в інтересах сім`ї, оскільки на момент вчинення даного правочину, сторони спільно вже не проживали, а отже шлюбні відносини між ними фактично були припинені.

При цьому, суд зазначає про те, що відповідачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що позивач знав про її наміри продати їхній автомобіль.

Суд зазначає, що розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним, та лише за умови, що судом буде встановлено те, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється добросовісність нового власника транспортного засобу як набувача спірного рухомого майна.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що відчуження відповідачкою рухомого майна, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя було здійснено без згоди позивача як співвласника такого майна, суд доходить висновку про порушення його прав, які, з урахуванням добросовісності набувача такого майна (контрагента за договором купівлі-продажу), підлягають захисту шляхом стягнення компенсації вартості його частки в праві спільної сумісної власності, через що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) вказав на те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно чи його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації вартості його частки в транспортному засобі ВАЗ 2110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, у розмірі 35000 гривень, виходячи із визначеної висновком експерта-оцінювача № 2551-1804 від 18 квітня 2024 року його вартості, припинивши право власності ОСОБА_1 на частину вказаного транспортного засобу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки понесені позивачем судові витрати.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи викладене, суд здійснює розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача 50% сплаченого ним при зверненні до суду судового збору за позовну вимогу щодо розірвання шлюбу, а також повертає позивачу 50% судового збору із Державного бюджету України.

Крім того, оскільки позовні вимоги позивача щодо поділу майна подружжя задоволені у повному обсязі, суд стягує з відповідачки на користь позивача сплачений ним судовий збір за вказану вимогу у розмірі 1816 гривень 80 копійок.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 133, 141, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задовольнити.

Шлюб, що укладений 09 вересня 2009 року у Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженим у м. Дніпропетровську, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженою у м. Дніпропетровську, актовий запис № 713, розірвати.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) частину вартості спільного майна подружжя, а саме: транспортного засобу ВАЗ 2110 тип В1, номерний знак НОМЕР_1 , НОМЕР_7 , рік випуску 1999, у розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень, припинивши право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на частину вказаного транспортного засобу.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна