Дата документу 10.09.2024
Справа № 334/4273/24
Провадження № 2-о/334/220/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

за участю секретаря Мохунь М.С.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи Філіпової Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З матір`ю дитини, ОСОБА_4 , заявник розірвав шлюб у 2017 році.

ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

У відповідності до Довідки з Запорізької гімназії № 61 від 22.05.2024 року, виданої « ОСОБА_4 контакту із гімназією не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує». Також згідно Довідки з ІНФОРМАЦІЯ_3 від 05.03.2024 року, ОСОБА_1 надано відстрочку від мобілізації терміном до 24.01.2026 року з підстав того, що він самостійно виховує дитину до 18 років.

За змістом п. 2-6 Правил категорії осіб, яким дозволяється виїзд за межі України, визначено частиною першою статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зокрема, абзацом 4 частини 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено таку категорію, як жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду

Таким чином, громадяни України, які самостійно виховують хоча б одну дитину віком до 18 років, мають право виїжджати за межі України за наявності рішення суду, яким встановлено факт самостійного виховання та утримання дитини

З огляду на вищевикладене, заявник просить встановити факт того, що він самостійно утримує та виховує свого сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою виїзду разом із сином за межі України.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2024 року відкрито провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку окремого позовного провадження.

22.07.2024 року заявник ОСОБА_1 подав клопотання про виклик свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки їх покази зможуть підтвердити обставини викладені в позовній заяві.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні, яке призначено на 10.09.2024 року від раніше поданого клопотання про виклик свідків відмовився, заяву просив задовольнити у повному обсязі, оскільки встановлення вказаного факту необхідне для перетину кордону України з сином, якому необхідно займатись футболом. Вказав також, що колишня дружина жодної участі у вихованні сина не приймає, не утримує ,однак не вважає за необхідне позбавляти її батьківських прав та стягувати аліменти.

Представник заявника адвокат Біліченко О.О. в судовому засіданні заяву підтримав, просив задовольнити, вказав, що такий порядок захисту права заявника був обраний тому в законодавстві зазначено, що для перетину кордону під час дії воєнного стану серед іншого необхідне рішення суду, яким встановлено факт самостійного утримання та виховання сина ОСОБА_3 . Також зазначив, що мати дитини проживає за межами України, а саме на території російської федерації.

Представник заінтересованої особи Адміністрація Державної прикордонної служби України в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви, зазначила, що заявник з 2017 році не звертався до суду з позовною заявою про позбавлення матері батьківських прав, з заявою про стягнення аліментів також не звертався, тому не встановлено винної поведінки матері. Також зазначила, що за діючим законодавством особа, яка досягла 16-річного віку може самостійно перетинати кордон.

Також в судовому засіданні, за клопотанням представника заявника від 09.09.2024 року, було допитано неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зазначив, що він займається футболом, хоче виїхати закордон та займатись футболом у Європі, бо це безпечно. Також пояснив, що з батьком він проживає вже 16 років, мати участь у його вихованні не приймає, коштів не надає, тільки інколи спілкується з матір`ю по телефону, наразі вона проживає в рф.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши заявника, представника заявника, представника заінтересованої особи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом ст.293, 315 ЦПК суд може установити будь-який факт, що має юридичне значення для фізичної особи, від якого залежить подальший розвиток цивільних правовідносин, у яких така особа є учасником. Натомість особливістю справ окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, є та обставина, що суд може визнати існування лише тих певних фактичних обставин дійсності, які породжують настання наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення суб`єктивних цивільних прав, юридичних обов`язків, а також цивільних правовідносин в цілому, тобто юридичні факти можуть бути встановлені судом лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі без посередньо до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 .

15 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2017 року був розірваний, що підтверджується копією вказаного рішення.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , яке видано 17.11.2022 року повторно Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .

Відповідно до копії рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2020 року, позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору дарування, посвідченого 30.12.2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., реєстровий №3412.

Заявник посилається, що мати дитини ОСОБА_4 участь у вихованні дитини не приймає, дитину не утримує.

Згідно копії Довідки Запорізької гімназії №61 ЗМР (номер т дату прочитати неможливо) мати дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учня 9-А вказаного навчального закладу контакту з гімназією не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує.

Згідно копії Довідки №30/2007/111 від 05.03.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_5 молодший сержант ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має право на відстрочку від привозу на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 (жінки та чоловіки, які самостійно виховують дітей віком до 18 років) терміном до 24.01.2026 року.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідно встановити юридичний факт або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

У поданій заяві зазначає, що дитина проживає разом із ним, знаходиться на його одноособовому утриманні і самостійному вихованні. При цьому, жодних доказів цим обставинам суду надано не було.

Суд звертає увагу, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як зазначила сама неповнолітня дитина в судовому засіданні, він спілкується з матір`ю по телефону, до матері відчуває почуття любові та не хотів би, щоб її було позбавлено материнських прав.

Окрім того, як зазначено самим заявником в судовому засіданні ним жодного разу не було подано будь-яких позовних заяв, які б стосувались виховання дитини і участі в цьому вихованні матері ОСОБА_4 , як зазначив заявник фактично протягом всього часу він не потребував ні стягнення аліментів з матері, не вбачав підстав для позбавлення останньої батьківських прав, що свідчить про фактичне досягнення батьками згоди з питань виховання спільної дитини.

Суд погоджується з думкою представника заінтересованої особи, яка вказала, що по суті заявник не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Разом із тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Зважаючи на те, що заявник не довів, що матір малолітньої дитини в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї дитини, вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою та доказово не підтверджена.

Враховуючи вищенаведене, оскільки факт самостійного виховання заявником неповнолітньої дитини не знайшли свого підтвердження під часу судового розгляду, так як матір дитини не позбавлена батьківських прав, зобов`язана належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, заявник із вимогами про стягнення аліментів до неї не звертався, що свідчить про досягнення батьками згоди з питань виховання спільної дитини, а тому суд приходить до висновку, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відсутні.

Керуючись ст.259, 263-265, 268, 293, 315-319, 352, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Адміністрація Державної прикордонної служби України про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів. Якщо в судовому засіданні було проголошену лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справ (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складно 16.09.2024 року.

Суддя: Баруліна Т. Є.