КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/1082/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024року місто Київ

справа № 362/6053/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ковбель М.М., у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частини житлового будинку, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просили:

виділити в натурі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належні їм на праві власності 69/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в складі: приміщення: 1-1 площею 5,6 кв.м, 1-2 площею 6,8 кв.м, 1-3 площею 6.1 кв.м, 1-4 площею 22.5 кв.м, 1-5 площею 9.9 кв.м, 1-6 площею 7,6 кв.м, загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,00 кв.м, а також наступні господарські будівлі та споруди: душ «Д», вбиральня «Т», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на належні їм на праві власності 69/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право приватної власності на окреме будинковолодіння загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,00 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: душ «Д», вбиральня «Т», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В мотивування вимог посилалися на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2005 року їм було виділено у власність приміщення в будинку 1-1, 1-2., 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, частину ганку з козирком, вбиральню з душем, частину огорожі, частину вимощення, ворота з хвірткою загальною вартістю 57645 грн., що складає 69/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та виділено у власність ОСОБА_1 приміщення 1-7, частину ганку з козирком, частину огорожі, частину вимощення загальною вартістю 22707 грн., що складає 31/100 частину вказаного будинковолодіння. Зобов'язано позивача замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-4 та 1-7, зобов'язано відповідача влаштувати перегородки з двома дверними прорізами в кімнаті 1-7, влаштувати дверний проріз для входу в будинку з приміщення 1-7, зобов'язано сторони забезпечити свої квартири автономними системами електропостачання та опалення.

Зазначали, що на виконання вказаного рішення ними було зареєстровано у встановленому порядку право власності на виділені їм у власність 69/100 частин спірного будинковолодіння.

Вказували, що за ними було зареєстровано право власності на 69/100 його частин та визначено вид власності - спільна власність. Тобто, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2005 року сторонам було виділено у власність конкретні частини спірного будинковолодіння. При цьому, право спільної часткової власності між сторонами припинено не було, і кожен з них не набув у власність окреме будинковолодіння, як ставилось ними на меті при зверненні до суду.

Посилалися на те, що рішенням виконавчого комітету Путрівської сільської ради від 30 березня 2016 року №21 частині спірного будинковолодіння було присвоєно поштову адресу Путрівська 74-Б. Ними було виготовлено окремий технічний паспорт на виділену їм у власність частину спірного будинковолодіння. Проте реалізувати рішення суду в частині зобов'язання сторін забезпечити свої квартири автономними системами електропостачання та опалення не виявилось можливим через те, що будинок як перебував так і продовжує перебувати у спільній частковій власності сторін.

Зазначали, що станом на сьогоднішній день спірний будинок є по факту двоквартирним. Такий стан речей призводить до того, що вони не мають змоги в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись спірним будинком. Зокрема, без згоди відповідача провести реконструкцію чи перебудову спірного будинку, приватизувати виділену у користування їм земельну ділянку, тощо.

Вказували, що їм може бути виділено в натурі відокремлену частину спірного будинку з самостійними входами, оскільки, належна їм частина спірного будинку і так фактично є ізольованою квартирою з окремим виходом.

Посилалися на те, що ними в ліцензованій організації було замовлено та виготовлено висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. З даного висновку вбачається, що приміщення та вуличні будівлі, що перебувають у їх власності, сумарно складають 69/100 частин спірного будинковолодіння. За технічними показниками 69/1000 частин спірного будинковолодіння є відокремленими, має окремий вихід і можуть бути виділені в натурі.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Виділено в натурі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належні їм на праві власності 69/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в складі: приміщення: 1-1 площею 5,6 кв.м, 1-2 площею 6,8 кв.м, 1-3 площею 6.1 кв.м, 1-4 площею 22,5 кв.м., 1-5 площею 9,9 кв.м, 1-6 площею 7,6 кв.м, загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40.00 кв.м, а також наступні господарські будівлі та споруди: душ «Д», вбиральня «Т», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на належні їм на праві власності 69/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право приватної власності на окреме будинковолодіння загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,00 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: душ «Д», вбиральня «Т», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2021 року було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції прийшов до висновку, що фактичний розподіл житлового будинку між позивачами та ним відбувся на підставі рішення цього ж самого суду ще у 2005 році по справі №2-131-05. За таких обставин суд першої інстанції відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України мав би провадження у даній справі закрити, оскільки суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами, проте суд цього не зробив - чим грубо порушив вказану норму процесуального права.

Посилався на те, що приймаючи рішення про припинення права спільної часткової власності позивачів на належні їм на праві 69/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в складі: приміщення: 1-1 площею 5,6 кв.м, 1- 2 площею 6,8 кв.м, 1-З площею 6,1 кв.м, 1-4площею 22,5 кв.м, 1-5 площею 9,9 кв.м, 1-6 площею 7,6 кв.м, загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,00 кв.м, а також наступні господарські будівлі та споруди: душ «Д», вбиральня «Т», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 суд прийшов до помилкового висновку про наявність такого права у нихза вказаною адресою, оскільки таке право, якщо і належало, то лише за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначав, що на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного заочного рішення Васильківський район вже не існував відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року №807-ІХ, натомість на момент прийняття судом оскаржуваного заочного рішення - це територія чинного Фастівського району Київської області.

Вказував, що суд першої інстанції провів повторно фактичний розподіл нежитлового будинку між позивачами та ним без проведення відповідної судово-будівельної експертизи, у такий спосіб не перевірив чи в натурі такий розподіл можливо провести.

Посилався на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що він чинить перепони у реалізації права власності на майно позивачів, оскільки жодного доказу на підтвердження цього суду не було надано і суд їх не встановив та не надав правової оцінки.

Зазначав, що судом першої інстанції помилково було надано йому статусу позивача. Як наслідок не зрозуміло з яких підстав він має сплатити суму судового збору, оскільки він жодного відношення не має до цієї судової справи. 14 квітня 2022 року до Київського апеляційного суду від позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та її представник, яка є також представником позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2005 року у справі №2-131-05 виділено у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приміщення в будинку 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, частину ганку з козирком, вбиральню з душем, частину огорожі, частину вимощення, ворота з хвірткою загальною вартістю 57645 грн., що складає 69/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Виділено у власність ОСОБА_1 приміщення 1-7, частину ганку з козирком, частину огорожі, частину вимощення загальною вартістю 22707 грн., що складає 31/100 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Зобов'язано ОСОБА_3 замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-4 та 1-7.

Зобов'язано ОСОБА_1 влаштувати перегородки з двома дверними прорізами в кімнаті 1-7, влаштувати дверний проріз для входу в будинок з приміщення 1-7.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 забезпечити свої квартири автономними системами електропостачання та опалення.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4077 грн. грошової компенсації його частки в домоволодінні.

Судом у справі №2-131-05 встановлено, що рішенням судової колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2003 року за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 за кожним.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №170535644 від 14 червня 2019 року, за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано право спільної сумісної власності на 69/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №136777201 від 06 вересня 2018 року вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 31/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення в будинку 1-7, частини ганку з козирком, частини огорожі, частини вимощення.

Розпорядженням Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області від 26 січня 2016 року №5 вулиця «Леніна» була перейменована на вулицю «Путрівську».

Рішенням виконавчого комітету Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 березня 2016 року №21 присвоєно поштову адресу домоволодінню ОСОБА_3 , як об'єкту нерухомого майна, а саме: АДРЕСА_1 .

17 травня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було виготовлено технічну документацію на виділену їм у власність частину спірного будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з вимогою про виділ в натурі частини житлового будинку, позивачі вказували на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2005 року сторонам було виділено у власність конкретні частини спірного будинковолодіння. При цьому, право спільної часткової власності між сторонами припинено не було, і кожен з них не набув у власність окреме будинковолодіння, як ставилось ними на меті при зверненні до суду. Вважають, що їм може бути виділено в натурі відокремлену частину спірного будинку з самостійними входами, оскільки, належна їм частина спірного будинку і так фактично є ізольованою квартирою з окремим виходом.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог про виділ в натурі частини житлового будинку, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2005 року у справі №2-131-05 було здійснено фактичний розподіл домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом виділення у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приміщення в будинку 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, частину ганку з козирком, вбиральню з душем, частину огорожі, частину вимощення, ворота з хвірткою загальною вартістю 57645 грн., що складає 69/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та виділення у власність ОСОБА_1 приміщення 1-7, частину ганку з козирком, частину огорожі, частину вимощення загальною вартістю 22707 грн., що складає 31/100 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності (ч.1 ст.368 ЦК України).

Частиною 1 ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Згідно розяснень, які викладені у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Виходячи з аналізу норм ст.ст.183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст.181 ЦК України.

Відповідно задовольняючи вимоги позивачів у даній справі про виділ в натурі частини житлового будинку, суд першої інстанції здійснив повторний розподіл вказаного домоволодіння.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У той же час повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2005 року у справі №2-131-05 було здійснено фактичний розподіл домоволодіння АДРЕСА_1 , що є підставою для закриття провадження у даній справі в частині вимог про виділ в натурі частини житлового будинку на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Вирішуючи позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності позивачів на 69/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та визнання права приватної власності на окреме будинковолодіннязагальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,00 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: душ «Д», вбиральня «Т», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачам на праві спільної сумісної власності належить 69/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Домоволодінню ОСОБА_3 , як об'єкту нерухомого майна, присвоєно поштову адресу, а саме: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 пояснила, що її та сина ОСОБА_4 влаштовує, що у них спільна частка та вони просять припинити право спільної часткової власності на належні їм на праві власності 69/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право приватної власності на окреме будинковолодіння загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 40,00 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: душ «Д», вбиральня «Т», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивачів зазначила, що позивачі не заявляють будь-яких вимог щодо частки належної відповідачу - 31/100 у домоволодінні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених доказів, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачами вимоги про припинення права спільної часткової власності на 69/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та визнання за позивачами права приватної власності на окреме будинковолодіння задоволенню не підлягають, оскільки власність позивачів визначена як - спільна сумісна. При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено, що при наявності двох власників, яким належить на праві спільної сумісної власності 69/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами можна визнати право приватної власності за ними на один об'єкт власності.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивачів на користь відповідача судові витрати в розмірі по 1005,75 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 377, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 в частині позовних вимог про виділення в натурі частини житлового будинку - закрити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності на 69/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та визнання права приватної власності на окреме будинковолодіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 по 1005 грн. 75 коп. з кожного судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: