Справа № 128/1766/24
Провадження № 22-ц/801/1795/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 рокуСправа № 128/1766/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового кредиту за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Шевчук Л. П. від 25 червня 2024 року,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 120327 грн 61 к. заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-00984 від 29 листопада 2019 року, яка складається з:

-9906 грн 43 к. - заборгованості за тілом кредиту;

-109871 грн 18 к. - заборгованості за процентами;

-550 грн 00 к - штрафу за порушення умов договору.

На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 29 листопада 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» (далі ТОВ «Вендор-Фінанс») та ОСОБА_2 укладено договір про надання фінансового кредиту № ВН23-00984, за умовами якого товариство надало позичальниці кредит у розмірі 10000 грн 00 к. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 4,865 грн за кожні 7 днів.

Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 01 травня 2024 року утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі.

05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредит готівкою» (далі ТОВ «Кредит готівкою») укладено договір факторингу № 1-09Ф, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «Кредит готівкою».

12 грудня 2023 року між ТОВ «Кредит готівкою» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі ТОВ «ФК «Гефест») укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 12122023, згідно з умовами якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Гефест».

13 грудня 2023 року між ним та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором від 29 листопада 2019 року, укладеним з ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору; фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, тому що такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Договір відступлення права вимоги від 13 грудня 2023 року, укладений між ТОВ «ФК «Гефест» та ОСОБА_1 , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідачки ОСОБА_2 за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-00984 від 29 листопада 2019 року, оскільки у зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа; інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідачки перед ОСОБА_1 у позові не наведено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року скасувати і ухвалити нове - про задоволення позову

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Зазначав, що він є особою, яка має право вимоги до боржниці ОСОБА_2 за кредитним договором від 29 листопада 2019 року. Укладений 13 грудня 2023 року між ним та ТОВ «ФК «Гефест» договір відступлення права вимоги № 13122023/1 є чинним, недійсним у визначеному законом порядку не визнавався.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 29 листопада 2019 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ОСОБА_2 укладено договір про надання фінансового кредиту № ВН23-00984, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 10000 грн 00 к. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 4,865 грн за кожні 7 днів.

Додаток № 1 до цього договору містить графік розрахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка підлягає сплаті та становить 22881 грн 95 к.

05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит готівкою» укладено договір факторингу № 1-09Ф, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-00984 від 29 листопада 2019 року, укладеним з ОСОБА_2

12 грудня 2023 року між ТОВ «Кредит готівкою» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 12122023, згідно з умовами якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-00984 від 29 листопада 2019 року перейшло до ТОВ «ФК «Гефест».

13 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «Гефест» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 12122023, відповідно до якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-00984 від 29 листопада 2019 року відступлено ОСОБА_1 .

З наданого ОСОБА_1 розрахунку заборгованість ОСОБА_2 станом на 01 травня 2024 року становить 120327 грн 61 к., з яких: 9906 грн 43 к. - заборгованість за тілом кредиту; 109871 грн 18 к. - заборгованість за процентами; 550 грн 00 к. - штраф за порушення умов договору.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема з договорів.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України установлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід ураховувати, що у зв`язку з заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року указано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала і в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що: «відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».

Отже якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, встановлено, що 05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанас» та ТОВ «Кредит готівкою» укладено договір факторингу № 1-09Ф, за умовами якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-00984 від 29 листопада 2019 року, укладеним з ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «Кредит готівкою».

12 грудня 2023 року вимога за вказаним кредитним договором була відступлена ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023.

13 грудня 2023 року ТОВ «ФК «Гефест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12122023 відступило фізичній особі ОСОБА_1 право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № ВН23-00984 від 29 листопада 2019 року.

Доказів того, що попередній кредитор ТОВ «ФК «Гефест» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації матеріали справи не містять та судом таких обставин не встановлено.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 уклав договір відступлення права вимоги як фізична особа, не маюча статусу суб`єкта підприємницької діяльності, ліцензій та дозволів на здійснення банківської діяльності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 214/932/16 (провадження № 61-10336св19) та від 03 травня 2022 року у справі № 213/1198/15-ц (провадження № 61-867св22).

Отже рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 червня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук