КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/11855/23

провадження номер: 22-ц/879/879/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2023 року у складі судді Коваленко І.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про забезпечення доказів до подачі позовної заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Шевченко Інна Леонтіївна, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування частини квартири та покладання обов`язку,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 із заявою про забезпечення доказів до подачі вказаної вище позовної заяви шляхом витребування із Дніпровського районного УП ГУНП у місті Києві для огляду матеріалів досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №0002739 (складених 15 серпня 2021 року співробітниками слідчо-оперативної група (далі - СОГ): протоколу, опису місця події, пояснень осіб, незаконно проживаючих у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява про забезпечення доказів до подачі позовної заяви мотивована тим, що ним в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 буде подано до суду позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Шевченко І.Л., Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 від 02 жовтня 2020 року, серія та №1981 з моменту його укладення та покладання обов`язку. Указував, що доказом порушення прав його неповнолітньої дитини є матеріали СОГ Дніпровського УП ГУНП, складені 15 серпня 2021 року у квартирі АДРЕСА_2 , які необхідно витребувати для огляду в судовому засіданні. Наголошував, що 15 серпня 2021 року спірна квартира, половина якої належить його дочці ОСОБА_2 , 2008 року народження, та її матері ОСОБА_6 , була захоплена сторонніми особами. Коли ОСОБА_6 з дитиною не змогли потрапити у квартиру, вони викликали поліцію. Співробітники СОГ Дніпровського УП ГУНП під час слідчих дій у квартирі склали відповідні документи, зокрема, протокол, опис місця події, встановили осіб, які там самовільно проживали, відібрали в них пояснення. ОСОБА_6 зверталась до Дніпровського УП ГУНП з клопотанням про ознайомлення з даними матеріалами, але відповіді не отримала (докази поштового направлення у додатку). Також 15 квітня 2023 року заявник направив до Дніпровського УП ГУНП м. Києва клопотання про ознайомлення з матеріалами, складеними 15 серпня 2021 року СОГ у квартирі АДРЕСА_2 . Однак 20 квітня 2023 року дізнавач Дніпровського УП ГУНП м. Києва виніс постанову про відмову у задоволенні клопотання про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, внесеними до ЄРДР за №0002739. Таку постанову заявник оскаржив у Дніпровській окружній прокуратурі міста Києва, але йому було відмовлено у її скасуванні за відсутності підстав. Також ОСОБА_6 не була допущена для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, хоча має статус потерпілої. ОСОБА_1 , як батько неповнолітньої дитини, який теж має статус потерпілого, також не був допущений для ознайомлення із вищезгаданими матеріалами. Оскарження постанови дізнавача Дніпровського УП ГУНП м. Києва в Дніпровській окружній прокуратурі м. Києва не є ефективним засобом отримання доступу до матеріалів досудового розслідування. Тому подання запитуваного доказу стало неможливим та заявник вважав, що існують ризики приховання або знищення цих матеріалів. Тому вважав за необхідне витребувати судом вищезгадані матеріали, адже вони є доказами порушення прав дитини, а саме, що у квартирі змінено замки, проживають сторонні особи - двоє чоловіків та дві жінки, відсутні меблі та речі, які належали дитині та її матері. Отже дитина не може потрапити у квартиру та безпечно там знаходитись.

До заяви про забезпечення доказів до подачі позовної заяви ОСОБА_1 долучив заяву про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на те, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі, так як під час пандемії та під час воєнного стану він не зміг працевлаштуватись. За період І - IV кварталу 2022 року по І - II квартал 2023 року у нього зовсім не було доходів, ним не було придбано жодного майна, автомобіля він не має. Як на доказ свого скрутного матеріального становища заявник послався на відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, відповідь на запит в електронному вигляді від 14 липня 2023 року, а також довідки про банківські операції від акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». До того ж, заявник наголошував, що він має обов`язок утримувати неповнолітню дитину, 2008 року народження, він не одружений, не має сім`ї, дитина проживає окремо від нього. Всі родичі, які могли би йому позичити гроші, померли. Тому заявник вважав, що за встановлених обставин звільнення його від сплати судового збору відповідатиме як усталеній практиці Верховного Суду, так і позиції Європейського суду з права людини (далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення конвенційного права людини на доступ до правосуддя.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2023 року у задоволенні клопотання законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору - відмовлено.

Заяву неповнолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , про забезпечення доказів до подачі позовної заяви - повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою судді першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час постановлення оскаржуваної ухвали суддя не звернув уваги на те, що при поданні документів у системі «Електронний суд» здійснюється обов`язкове автоматизоване підписання кожного документу окремо, без якого надсилання документів неможливе. У самій системі «Електронний суд» неможливо додати окремий файл електронного підпису, оскільки система це забороняє. Тому вважає, що подана ним заява про звільнення від сплати судового збору була завірена належним чином.

Також вказує, що суддя не взяв до уваги сучасну практику Верховного Суд, згідно з якою, усупереч висновків суду першої інстанції, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків містять всю необхідну інформацію про фінансовий та майновий стан платника податків за певний період і ці відомості є достатнім доказом важкого матеріального стану заявника та підставою для звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суддя першої інстанції прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з вимогами ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви. Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.

Згідно з ч.3 ст. 117 ЦПК України за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та повернення йому заяви про забезпечення доказів до подачі позовної заяви, суддя першої інстанції виходив із того, що заява про звільнення від сплати судового збору, всупереч вимогам ч.2 ст.183 ЦПК України, не містить підпису особи, що подає заяву та не скріплена власним електронним підписом учасника справи з використанням підсистеми «Електронний суд».

Водночас суддя оцінив по суті заявлене клопотання про звільнення від сплати судового збору та дійшов висновку, що матеріали справи не містять достовірних відомостей про отримані доходи законного представника заявника, відсутності у власності як заявника, так і її законного представника, рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, коштів на рахунках в банках тощо. Також суддя вказав, що зазначені у клопотанні обставини не є безумовною підставою для звільнення від сплати судового збору, оскільки не підтверджують з достовірністю скрутний матеріальний стан заявника. За таких обставин, суддя дійшов висновку, що заява про забезпечення доказів до подачі позовної заяви не відповідає вимогам ст.117 ЦПК України, оскільки до неї не додано оригінал документа, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, а тому цю заяву слід повернути заявнику на підставі ч.4 ст.117 ЦПК України.

Однак з такими висновками судді першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Національне законодавство може містити певні обмеження доступу до правосуддя, проте такі обмеження відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини не повинні спростовувати саму суть такого права й бути справедливими.

За змістом ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 із заявою про забезпечення доказів до подачі позовної заяви.

Документ сформований у підсистемі «Електронний суд» 10 серпня 2023 року.

До цієї заяви ОСОБА_1 долучив заяву про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч.8 ст.43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення форм процесуальних документів відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Надсилання у встановленому порядку процесуальних документів в електронному вигляді передбачає використання сервісу «Електронний суд», розміщеному за посиланням https://cabinet.court.gov.ua/login, за умови попередньої реєстрації офіційної електронної адреси (електронного кабінету) та з обов`язковим використанням такою особою власного електронного підпису.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 2340/4648/18 та від 22 серпня 2019 року у справі № 520/20958/18.

Згідно з положеннями ч.3 ст.15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у судах функціонує Єдина судова інформаційна (автоматизована) система.

Відповідно до ч.8 ст.14 ЦПК України особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, подають процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняють інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису, якщо інше не визначено цим Кодексом.

У пункті 15.15 ч.1 Розділу VIIІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацію України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС).

Оголошення про створення та забезпечення функціонування ЄСІТС було опубліковано Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» № 229 (6984) 01 грудня 2018 року.

У подальшому у газеті «Голос України» (№ 42 (7048) від 01 березня 2019 року) опубліковано повідомлення Державної судової адміністрації України, згідно якого (відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 28 лютого 2019 року № 624/0/15-19 та враховуючи результати обговорення з судами, іншими органами та установами системи правосуддя питання необхідності відтермінування початку функціонування ЄСІТС) Державна судова адміністрація України повідомила про відкликання оголошення, опублікованого в газеті «Голос України» (№ 229 (6984) від 01 грудня 2018 року).

Разом з тим, наказом Державної судової адміністрації України № 628 від 22 грудня 2018 року «Про проведення тестування підсистеми «Електронний суд» у місцевих та апеляційних судах» вирішено запровадити тестовий режим експлуатації підсистеми «Електронний суд» у місцевих та апеляційних судах України (пілотних судах).

Відповідно до пункту 2 цього наказу місцевим та апеляційним судам у ході тестового режиму експлуатації підсистеми «Електронний суд» слід керуватися вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (із змінами і доповненнями), у частині функціонування підсистеми «Електронний суд» (далі - Положення).

Так, відповідно до пункту 2.3 рішення Ради суддів України від 12 квітня 2018 року № 16 передбачено, що ряд норм Положення, в тому числі і розділ XI (Підсистема «Електронний суд»), набирають чинності та можуть використовуватись у тестовому режимі виключно для судів, визначених пілотними згідно з відповідним наказом ДСА України.

Згідно з пунктом 3 Розділу ХІ Положення особи, за допомогою зареєстрованого електронного кабінету формують проекти (створюють шляхом заповнення відповідних форм, редагують, долучають), підписують та подають до суду і органів системи правосуддя електронні запити, скарги, пропозиції та інші непроцесуальні звернення, що стосуються діяльності таких органів, а також отримують відповідь на них.

За визначеннями, наведеними у підпунктах 14, 16 пункту 1 Положення, електронний документ (далі - ЕД) - оригінал електронного документу з обов`язковими реквізитами, що надають йому юридичної сили, в тому числі, з електронним цифровим підписом автора. Електронний цифровий підпис (далі - ЕЦП) - електронний цифровий підпис в форматі, що забезпечує можливість встановлення дійсності підпису у довгостроковому періоді (після закінчення строку чинності сертифіката), визначеному відповідно до вимог законодавства. ЕЦП використовується в АСДС для підписання та погодження (візування) інформаційних ресурсів в цілому або фіксування певних дій з ними (внесення зауважень, пропозицій, погодження частини тексту тощо).

Для проекту будь-якого електронного документу, створеного в підсистемі електронного суду на всіх стадіях його формування забезпечується конфіденційність його змісту за допомогою шифрування із використанням ЕЦП автора проекту. Осіб, допущених до інформації, що захищається, визначає автор документу. З моменту переведення документу у стан «Оригінал» такий документ втрачає статус конфіденційного і перелік осіб, допущених до його змісту визначає адміністратор відповідно до вимог законодавства (пункт 5 Розділу ХІ Положення). Документи подаються за допомогою електронного кабінету в форматі ЕД та ЕКПД (електронна копія паперового документу). Суди та органи системи правосуддя приймають подані ЕД як оригінали документів, а ЕКПД, як завірені копії оригіналів документів та можуть вимагати надання їх оригіналів для перевірки (пункт 6 Розділу ХІ Положення).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що надсилання процесуальних документів в електронному вигляді передбачає використання сервісу «Електронний суд», розміщеному за посиланням: //cabinet.court.gov.ua/login, відповідно з попередньою реєстрацією офіційної електронної адреси (Електронного кабінету) та з обов`язковим використанням власного електронного підпису.

Із урахуванням зазначеного, з 22 грудня 2018 року отримані місцевими судами заяви та інші процесуальні документи через підсистему «Електронний суд» мають реєструватися та розглядатися в установленому порядку.

Вказаний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 640/1374/19 та від 06 серпня 2020 року у справі № 160/1841/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 Розділу ХІ Положення з 22 грудня 2018 року у всіх місцевих та апеляційних судах обмін електронними документами між судом, фізичними особами та учасниками судового процесу забезпечується засобами підсистеми «Електронний суд». Учасники судового процесу за допомогою зареєстрованого Електронного кабінету можуть надсилати копії електронних документів іншим учасникам судової справи, крім випадків, коли інший учасник не має зареєстрованого електронного кабінету, подавати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, а також отримувати судові рішення та інші електронні документи (пункт 2 Положення).

Електронний кабінет - захищений веб - сервіс, за допомогою якого забезпечується взаємодія авторизованого користувача з АСДС у режимі реального часу. Порядок реєстрації та роботи з електронним кабінетом встановлюється адміністратором (пункт 15 частини першої Розділу ІІ Положення).

Згідно з вимогами Розділу XI Положення обмін процесуальними документами в електронній формі повинен здійснюватися з офіційних електронних адрес (Електронних кабінетів), які вони мають створити в підсистемі «Електронний суд», розміщеній за посиланням: https://cabinet.court.gov.ua.

Як зазначалось вище, заява ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про забезпечення доказів до подачі позовної заяви, сформована у підсистемі «Електронний суд» 10 серпня 2023 року.

З огляду на те, що подання документу через систему «Електронний суд» без використання власного електронного цифрового підпису неможливо, то усі подані ОСОБА_1 у даній справі документи, які в електронному вигляді були долучені до сформованої у підсистемі «Електронний суд» заяви про забезпечення доказів до подачі позовної заяви і вказані як додатки до такої заяви, вважаються поданими в електронній формі із накладенням електронного цифрового підпису.

Подання будь-якої заяви у якості додатку до сформованої через підсистему «Електронний суд» основної заяви, є можливим лише у випадку наявності в особи особистого електронного кабінету у системі ЄСІТС, проходження нею відповідної автентифікації, після якої їй було надано доступ до підсистеми «Електронний суд».

Подібний підхід до вирішення питання щодо прийняття документів через підсистему «Електронний суд» міститься у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 300/1329/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 344/13150/20.

Однак суддя першої інстанції на вказані вище вимоги закону та правові висновки Верховного Суду уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що заява про звільнення від сплати судового збору, всупереч вимогам ч.2 ст.183 ЦПК України, не містить підпису особи, що подає заяву та не скріплена власним електронним підписом учасника справи з використанням підсистеми «Електронний суд».

Також колегія суддів не погоджується із висновком судді першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору з тих підстав, що зазначені у клопотанні обставини не є підставою для звільнення від сплати судового збору, так як не підтверджують скрутний матеріальний стан заявника, виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст.136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати (ч.3. ст.136 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів фізичною особою становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 грн 80 коп.

Із наданих ОСОБА_1 документів, зокрема, відомості із Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 14 липня 2023 року, вбачається, що заявник за 2022 рік не отримував доходів (а.с.13).

Колегія суддів враховує, що, вирішуючи питання про звільнення особи від сплати судового збору слід виходити із того, що у своїй практиці ЄЄСП зазначав, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Параграфу 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Ураховуючи положення ст.136 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», а також п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику ЄСПЛ, зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» про те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки розмір належного до сплати судового збору за подання ОСОБА_1 заяви про забезпечення доказів до подачі позовної заявиу даній справі в будь-якому випадку перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу, то у судді першої інстанції були наявні підстави для звільнення заявника від сплати судового збору.

При цьому, всупереч висновків суду першої інстанції, відомості із Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за попередній календарний рік, є належним доказом скрутного матеріального стану заявника та ці відомості є самодостатнім доказом для звільнення заявника від сплати судового збору.

Такого по суті правового висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 02 серпня 2019 року у справі № 761/12145/17 (провадження № 61-11495ск19).

Крім того, апеляційний суд враховує, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Обов`язок надати правову кваліфікацію правовідносинам, виходячи із фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia». Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20).

Дану заяву про забезпечення доказів до подачі позовної заяви ОСОБА_1 подав в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , а відповідно до п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Також зі змісту заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів вбачається, що предметом майбутнього позову є захист житлових прав неповнолітньої ОСОБА_2 , а згідно з положеннями підпункту 3 ч.1 у системному зв`язку з ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за клопотанням особи звільнити її від сплату судового збору, якщо предметом позову є захист житлових прав.

Однак суддя першої інстанції наведеного не врахував, належним чином не з`ясував обставини справи та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу на те, що висновки судді про те, що заява про звільнення від сплати судового збору, всупереч вимогам ч.2 ст.183 ЦПК України, не містить підпису особи, що подає заяву, та в той же час висновки судді щодо необґрунтованості цієї заяви, є взаємовиключними.

Так, відповідно до ч.4 ст.183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Однак, дійшовши висновку, що заява про звільнення від сплати судового збору не містить підпису особи, що подає заяву, суддя не повернув її заявнику без розгляду, а оцінив по суті заявлене клопотання, що є порушенням принципу правової визначеності (певності), який за усталеної практики ЄСПЛ гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суддя першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подачі позовної заяви слід повернути заявнику на підставі ч. 4 ст. 117 ЦПК України з тих підстав, що до неї не додано оригінал документа, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала судді Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2023 року про повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: