Справа № 694/769/24
провадження № 2/694/264/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
12.09.2024 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого - судді Сакун Д.І.,
за участю секретаря Литвин Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 )до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , тел. НОМЕР_4 ) про визнання майна подружжя спільним майном та визнання права власності на частину у спільному майні подружжя, -
в с т а н о в и в:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
26.03.2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом про поділ майна подружжя та стягнення компенсації.
06.05.2024 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить визнати майно подружжя спільним майном та визнати права власності на частину у спільному майні подружжя. Стягнути з відповідача понесені судові витрати відповідно до представлених документів.
У зв`язку з зазначеним вище позивач змушений звернутися до суду за захистом його прав.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
26.03.2024 року до суду надійшла позовна заява про поділ майна подружжя та стягнення компенсації.
Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 01.04.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
04.04.2024 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків.
Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.04.2024 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
06.05.2024 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову.
28.06.2024 року представник позивача адвокат Ястремський В.Я. подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи.
08.07.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Держан В.В. про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи на інший день.
17.07.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Держан В.В. про застосування строків позовної давності. Також заява про відкладення розгляду справи.
12.08.2024 року до суду надійшла заява позивача про виклик свідків.
14.08.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Держан В.В. про відкладення розгляду справи на інший день, зважаючи на те, що сторона відповідача намагається врегулювати спір в позасудовому порядку.
12.09.2024 року представник позивача адвокат Ястремський В.Я. подав до суду заяву про відмову від заяви про виклик свідків.
Відповідач була належно повідомлена про розгляд справи, однак, відзив до суду на позов не надала, про причини неподання суду відзиву не повідомила, зустрічного позову не пред`явила, а тому враховуючи ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Фактичні обставини, встановлені судом
Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступні фактичні обставини справи.
У суді встановлено, що згідно інформації про зареєстроване право власності від 23.01.2024 року № 67, вбачається, що станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_4 , зареєстроване за ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 4 серпня 2000 року № 1395, посвідченого приватним нотаріусом Цветковою Н.М., частка 1/1.
Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість житлового будинку, загальна оціночна вартість житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 23.02.2024 року складає 986 000,00 грн. без урахування ПДВ. Оцінювач ОСОБА_4 .
Відповідно до рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 02.06.2003 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , укладений 01.05.1988 року Вільхівецькою сільською радою Звенигородського району Черкаської області,розірваний.
Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.
Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було.
Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Крім цього, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах Позивачки з Відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Як з`ясовано судом, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , 4 серпня 2000 року придбано будинок АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу за реєстровим номером 1395. Правовстановлюючі документи на спірний будинок оформлено на відповідача ОСОБА_2 .
Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач стверджує, що спірний будинок придбали в інтересах сім`ї та за спільні кошти їх з відповідачем та він надавав згоду жінці на придбання будинку, а тому будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Суд звертає увагу сторін, що факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу, однак тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Також, частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, що наведене у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (Постанова N 6-2891цс15).
На переконання суду, беручи до уваги зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введення спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості спірного будинку, а також мету придбання спірного майна, судом з`ясовано, що придбаний сторонами будинок, незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами, тобто по частині кожному.
Факт належності будинку до об`єкта спільної сумісної власності відповідачем не оспорюється.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що вони не містять відомостей і не дають підстав для висновку, що жодних доказів на спростування такої презумпції надано не було.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Розподіл судових витрат між сторонами.
Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 4930,00 грн. за майнову вимогу та 1211,20 грн. вимогу немайнового характеру.
Також позивачем заявлено про стягнення з відповідача витрат по оплаті висновку про вартість житлового будинку та подано квитанцію від 06.02.2024 року про оплату ОСОБА_3 1000,00 грн. за проведення експертної оцінки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Оскільки суд дійшов переконання про задоволення позову, то стягненню з відповідача підлягає сума сплаченого судового збору у розмірі 4930 грн. + 1211,20 грн., що становить 6141, 20 грн. та витрат по оплаті висновку про вартість житлового будинку у розмірі 1000,00 грн.
Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, суд доходить до наступного висновку.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача подано до суду копію договору про надання правової допомоги від 08.03.2024 року, розрахунок затраченого адвокатом часу та оплати роботи адвоката, акт виконаних робіт та квитанцію до прибуткового касового ордера. Враховуючи, що заперечень від відповідача про стягнення таких витрат до суду не надійшло, судові витрати на оплату послуг правової допомоги підлягають стягненню з відповідача у розмірі 8000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 4,7,10,81,141,263-266 ЦПК України, ст. 331, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63,65, 70 СК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 )до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , тел. НОМЕР_4 ) про визнання майна подружжя спільним майном та визнання права власності на частину у спільному майні подружжя, - задовольнити.
Визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_5 право власності на частину житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , тел. НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 )витрати по оплаті судового збору у розмірі 6141,20 грн., витрати по оплаті висновку про вартість житлового будинку у розмірі 1000 грн. та витрати понесені на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
Рішення суду може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 13.09.2024 року.

Суддя Д.І.Сакун