КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/45895/23-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10145/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ящук Т.І.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Литвинової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Офісу Генерального прокурора, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просив визнати факт бездіяльності слідчих органів та інших відповідачів за цим позовом у кримінальному провадженні № 0000387 від 01.06.2017 року протизаконним; стягнути з відповідачів за позовом на його користь моральну та матеріальну шкоду у розмірах 482 400, 00 грн. моральної шкоди та 2 000 000,00 грн. матеріальної шкоди.

На обґрунтування позову зазначав, що 31.01.2000 року був заарештований за обвинуваченням у скоєнні низки особливо тяжких злочинів працівниками карного розшуку Куйбишевського районного відділу внутрішніх справ м. Донецьк. Після засудженням вироком Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року, залишеного без змін ухвалою ВС України від 29 травня 2003 року, позивач був направлений для відбуття призначеного покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Сокальську виправну колонію № 47. У період відбуття покарання в колонії, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_3 . При цьому, 26.06.2010 року ОСОБА_3 склала заповіт, у якому все рухоме та нерухоме майно, в числі якого квартира АДРЕСА_1 .

Вказував, що у шестимісячний термін позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 до нотаріальних контор, а також до приватного нотаріуса Попревич Н.В., у якої було оформлено заповіт ОСОБА_3 . Однак, нотаріуси повідомили, що подальші дії щодо вступу у спадщину можуть мати місце лише після надання на їх адресу позивачем свідоцтва про смерть спадкодавця. Проте, свідоцтво про смерть позивачу не дали змогу отримати навмисно представники різних державних структур, за фактом чого 01 червня 2017 року було зведено кримінальне провадження № 0000387.

Зазначав, що 27 березня 2017 року подав заяву про скоєння кримінального правопорушення до Сокальського місткого відділу поліції Львівської області, з якої вбачається, що начальник відділу державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 з використанням свого посадового положення заволодів документами, спрямованими із РАГС міста Донецька на адресу позивача.

Стверджував, що після смерті матері для набуття спадщини двічі вимагав від РАЦС Київського району м. Донецька свідоцтво про смерть для набуття спадщини, проте, обидва разі ці свідоцтва вручені не були, оскільки в СВК № НОМЕР_1 , де позивач відбував покарання, ІНФОРМАЦІЯ_3 сталась пожежа і останнього серед інших засуджених етапували в СІЗО м. Львова, куди ОСОБА_4 начебто і переслав свідоцтва про смерть, однак вказаного документу позивачу не було вручено.

Позивач вказував, що у 2013 року під час позивача було етапування в СІЗО м. Донецька з міста Ясинувата, проїжджаючи повз свій будинок, з вікна автобуса побачив, що у вікнах його квартири горить світло, а на балконі стоїть людина, розуміючи, що там нікого не може бути. Враховуючи зазначені обставини, позивач звернувся до знайомих та поросив з`ясувати, хто проживає в його квартирі, на що останнього проінформували, що квартиру було продано. Розуміючи, що такий продаж було здійснено незаконно, позивач звернувся до оперативної частини СІЗО м. Донецька з відповідною заявою, яку відмовились реєструвати і етапували позивача наказ до УВП № 31.

У 2014 року, вигравши справу проти України в Європейському суді з прав людини, в рамках якої позивач отримав від України грошову сатисфакцію, продовжив розшук у справі щодо продажу квартири, в рамках якого вдалося отримати свідчення свідка ОСОБА_5 , яка підтвердила факт продажу квартири третім особам та встановити вартість квартири на момент її продажу в 2012-2013 роках 84 924 доларів США. Крім того, розуміючи що без свідоцтва про смерть заповідача продати нерухомість неможливо, позивач звернувся до начальника Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львів, куди мали потрапити документи про смерть матері від ОСОБА_4 для вручення їх позивачу у СІЗО м. Львова, де на той час останній перебував. Відповіддю від 16.02.2017 року № 323/03-37 було повідомлено, що таких документів Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львів не отримував. З огляду на викладене, позивач повторно звернувся до ОСОБА_4 з вимогою повідомити куди і кому було направлено свідоцтво про смерть матері, однак ОСОБА_4 своєю відповіддю від 16.02.2017 року роз`яснив, що він не отримував ніякого свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , що суперечило його відповіді від 2012 року. Вважав, що ОСОБА_4 , увійшовши в змову з представниками СВК № НОМЕР_1 , реалізували нерухомість, яка належить позивачу незаконно, розділивши суттєвий фінансовий дохід.

Вказував, що звернувся до Сокальського ВП з заявою про вчинення начальником Сокальського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 злочинів передбачених ст.ст. 190, 366 КК України. Однак, слідство відмовляло в реєстрації заяви щодо вчинення кримінального провадження. На виконання ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 30 травня 2017 року Сокальським відділенням поліції Червоноградського відділення поліції ГУНП у Львівській області було відкрито кримінальне провадження № 000387 від 01.06.2017 року за ст. 366 КК України, після чого слідство а прокуратура відмовляло інформувати позивача про хід справи. Зазначав, що цю дію з невиконанням судового рішення в повному обсязі позивач оскаржив до Прокуратури Львівської області, звідки замість вирішення питання по суті отримав лист з протизаконною пере адресацією скарги до нижчого підрозділу прокуратури, звідки надійшла відповідь без вирішення скарги по суті. Зважаючи на те, 27.08.2019 року подав скаргу на бездіяльність слідства до Сокальського районного суду Львівської області , під час розгляду якої з`ясувалось, що справа в таємниці від позивача була закрита слідством 29.12.2018 року. Суд прийнявши всі доводи позивача та підтвердивши, що жодних дій не велося з дня відкриття провадження у 2017 році, ухвалою скасував постанову про її закриття та направив справу для продовження слідства до того ж органу.

Після з`ясування факту відсутності слідства у справі, позивач подав скаргу до наглядового органу Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області, де вимагав надання матеріалів слідства та процесуальних рішень, на що отримав відповідь від заступника керівника Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області Ковальчука О., який довів до відома обставини, які й так були відомі, відмовивши в проханні, тим самим заохочуючи працівників поліції. Факт такої бездіяльності слідства та ненадання процесуальних документів у справі був також оскаржений до керівництва слідчого ОСОБА_7 , звідки за підписом начальника ОСОБА_8 на адресу позивача надійшла відповідь, що порушень у діях слідчого немає. Згодом, надійшли відповіді з Національної поліції та прокуратури, де так само не відповідаючи по суті на доводи скарги, позивачу заявили, що в справі ОСОБА_1 надано статут заявника. 24.02.2021 року позивачем було подано скаргу до Сокальського районного суду Львівської області з вимогою скасувати згідно з ст. 303 КПК України рішення слідства про присвоєння статусу заявника із присвоєнням належного із законом статусу «потерпілий», однак, судом було відмовлено в відкритті провадження.

Позивач вказував, що до нього приїжджав працівник місцевої Чернігівської прокуратури, маючи намір допитати його у справі як свідка, в допиті взяв участь, вказавши в протоколі на те, що він є потерпілим у справі.

Згодом позивачем було подано скаргу на адресу Начальника національної поліції України Виговського І. на протиправні дії його підлеглих у кримінальному провадженні, яка була переслана без розгляду до слідчого управління національної поліції у Львівській області. Звідти на адресу позивача надійшла відповідь за підписом ОСОБА_9 , що провадження ведеться лише за ст. 366 КК України, замість повного обсягу якого позивач вимагав (ст.ст. 190, 366 КК України) та за яким суд постановив вести слідство своєю ухвалою.

25.10.2021 року позивач звернувся до Міністра МВС України Монастирського Д. зі скаргою на шахрайські дії слідства, звідки скарга була переслана до Національної поліції. Крім того, позивач звертався о Президента України з такою скаргою, однак, її було переслано до Генеральної прокуратури, звідки без розгляду по суті її переслали до Львівської обласної прокуратури, яка відправила її до Червоноградської окружної прокуратури, а остання заявила про закриття кримінального провадження 22.11.2021 року. При цьому, керівник Червоноградської окружної прокуратури Мартиняк І. заявив, що провадження у справі було закрито на підставі відповіді Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові від 26.10.2021 року № 560, згідно з якої на їх адресу надійшло свідоцтво про смерть матері ОСОБА_1 НОМЕР_2 , яке було знищено.

Також, 13.12.2021 року позивач звернувся до Генеральної прокуратури України, звідки скарга без розгляду по суті була направлена до того органу, на дію якого і була подана як і минулого разу і де її залишили без належного згідно із законом реагування.

02.07.2022 року позивач звертався зі скаргою на дії слідчого апарату поліції у вказаному кримінальному провадження до Уповноваженого з прав людини при Верховній Раді України Лубенця Д., в якій просив відкрити провадження за скаргою та посприяти в отриманні матеріалів кримінального провадження, на що отримав відмови. Також, 15.09.2022 року звернувся до Уповноваженого з справ людини при Верховній Раді з інформаційних прав ОСОБА_10 з проханням посприяти отримати матеріали розслідування у цій справі, однак отримав відповідь, згідно якої скарга пере направлена до Червоноградського відділу ГУНП у Львівській області. Однак, отримав відповідь ОСОБА_11 , згідно якої він почав перевірку скарги та потім відновив право на звернення, змусивши відділ поліції направити на адресу позивача остаточну постанову в кримінальному провадженні замість копії матеріалів кримінального провадження. 15.11.2022 року на адресу керівництва ОСОБА_12 , безпосередньо до ОСОБА_10 було направлено скаргу з прохання сприяти отриманню матеріалів кримінального провадження, на що надано відповідь, що будь-якої допомоги в отриманні матеріалів цього провадження, навіть з метою їх подання в ЄСПЛ, вона надавати не має наміру.

Вважав, що все це вказує про протиправний хід розслідування у кримінальному провадженні. Бездіяльність органів слідства, що полягала у несвоєчасному розслідуванні кримінального провадження свідчить про заподіяння позивачу шкоди у зв`язку з неможливістю отримати вартість майна, що незаконно відчужено. Починаючи з дня відкриття кримінальне провадження кілька разів закривалося на підставі ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України. У судовому порядку ухвали органу досудового розслідування скасовувались з направленням подальшого досудового розслідування. Посилався на бездіяльність посадових осіб органів державної влади, та вважав, що шкода завдана тривалим проведенням досудового розслідування, не встановленням осіб, що вчинили злочин, підлягає відшкодуванню державою за рахунок Державного бюджету України (т. 1 а.с. 1-43).

22 січня 2024 року до суду надійшла заява про забезпечення доказів від ОСОБА_1 , в якому останній просив витребувати з Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові акт про знищення свідоцтва про смерть ОСОБА_3 та витребувати з Сокальського відділення поліції Червоноградського відділу поліції ГУНП у Львівській областіматеріали кримінального провадження№ 0000387 від 01.06.2017 року (т. 3 а.с. 182-201).

На обґрунтування заяви зазначав, що згідно з відповіддю директора Галицького РАЦС міста Львів, РАЦС отримав свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , але знищив, так як його не отримав позивач. ОСОБА_1 вважав, що дослідження акту про знищення свідоцтва про смерть матері має ключове значення в протиправному закритті кримінального провадження у справі з метою спростування домислів слідства та прокуратури про нібито законне закриття слідства у кримінальному провадженні № 0000387. Крім того, основні матеріали, на які посилається позивач, як на письмові докази у позові, розташовані у кримінальному провадженні № 0000387. Витребувавши матеріали кримінального провадження № 0000387 суд зможе переконатись в тому, що розслідування проходило не виправдано довго та по суті реального його розгляду не було. Справа без будь-яких реальних слідчих дій неодноразово закривалась. При цьому, незважаючи на численні розпорядження про проведення певних слідчий дій від судів у їх ухвалах, слідчі органи ігнорували такі вказівки суддів (т. 3 а.с. 182-201).

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 про забезпечення доказів залишено без задоволення (3 а.с. 238).

Не погодившись з протокольною ухвалою суду, 28 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 4 а.с. 1-12, 58-67).

В апеляційній скарзі зазначила, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки стосується відсутності належного досудового слідства та приховування дій злочинної групи - слідством, факт чого можна довести виключно за допомогою матеріалів кримінального провадження № 0000387 від 01.06.2017 року, які слідством приховувались в протиріччя закону та позивачу не надсилались. Разом з тим, судом першої інстанції з метою завадити оскарження такої ухвали не було надіслано в підсистему Електронний суд повного тексту вказаної ухвали на адрес позивача.

Вказував, що згідно з відповіддю директора Галицького РАЦС міста Львів, РАЦС отримав свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , але знищив, так як його не отримав позивач. ОСОБА_1 вважав, що дослідження акту про знищення свідоцтва про смерть матері має ключове значення в протиправному закритті кримінального провадження у справі з метою спростування домислів слідства та прокуратури про нібито законне закриття слідства у кримінальному провадженні № 0000387. Крім того, основні матеріали, на які посилається позивач, як на письмові докази у позові, розташовані у кримінальному провадженні № 0000387. Витребувавши матеріали кримінального провадження№ 0000387 суд зможе переконатись в тому, що розслідування проходило не виправдано довго та по суті реального його розгляду не було. Справа без будь-яких реальних слідчих дій неодноразово закривалась. При цьому, незважаючи на численні розпорядження про проведення певних слідчий дій від судів у їх ухвалах, слідчі органи ігнорували такі вказівки суддів (т. 4 а.с. 1-12, 58-67).

29 травня 2024 року до суду надійшов відзив від представника Міністерства юстиції України - Кокотуна А.А., в якому представник просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін (т. 5 а.с. 142-144).

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник Офісу Генерального прокурора - прокурор Була Р.Б., представник Міністерства юстиції України - Павлушко В.Б. заперечували проти доводів скарги і просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. електронні кабінети в ЄСІТС, про що у справі є докази (т. 5 а.с. 101-114, 166-175).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення заяву про забезпечення доказів суд першої інстанції виходив того, що докази, які просить забезпечити позивач, не містять інформацію щодо предмету доказування у даній справі.

Колегія суддів не погодилась з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ч.1, 2 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до положень статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23.

Так, в позовній заяві та заяві про забезпечення доказів позивач ОСОБА_1 зазначав, що є особою засудженою до довічного позбавлення волі, а відтак об`єктивно обмежений у можливості збору та наданні до суду доказів на обґрунтування позовної заяви з якою він звернувся до суду. Просив витребувати з Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові акт про знищення свідоцтва про смерть ОСОБА_3 та витребувати з Сокальського відділення поліції Червоноградського відділу поліції ГУНП у Львівській областіматеріали кримінального провадження№ 0000387 від 01.06.2017 року (т. 3 а.с. 182-201).

На обґрунтування заяви, позивач зазначав, що дослідження акту про знищення свідоцтва про смерть матері має ключове значення в протиправному закритті кримінального провадження, а матеріали кримінального провадження № 0000387 є доказом того, що досудове розслідування проходило не виправдано довго та по суті його розгляду не було. Вказував, що таких доказів на запити позивача останньому не надають.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відбуває покарання в Державній установі «Новгород Сиверська установа виконання покарань № 31».

Предметом позову є встановлення факту бездіяльності слідчих органів та інших відповідачів у кримінальному провадженні № 0000387 від 01.06.2017 року та стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок такої бездіяльності.

Основні матеріали, на які посилається позивач, як на письмові докази у позовній заяві, містяться у кримінальному провадженні № 0000387. Витребування та огляд районним судом матеріалів кримінального провадження№ 0000387 від 01.06.2017 року обґрунтовував необхідністю доведення фактів такої бездіяльності органів досудового слідства, зокрема, що розслідування проходило не виправдано довго та по суті реального його розгляду не було, справа без будь-яких реальних слідчих дій неодноразово закривалась.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у справі № 454/2376/19, ухвалу слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 09.03.2022 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови старшого слідчого ВП № 2 Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області Сагайдака В. І. від 24 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження №0000387 від 01.06.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

В суді апеляційної інстанції представник Офісу Генерального прокурора - прокурор Була Р.Б. та представник Міністерства юстиції України - Павлушко В.Б. не заперечували доводів позивача про закриття органом досудового слідства кримінального провадження № 0000387 від 01.06.2017 року, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 5 а.с. 177).

Беручи до уваги предмет спору, заявлені позовні вимоги, а також враховуючи, що обставини цивільної справи з`ясовуються судом на засадах змагальності, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені позивачем в позовній заяві докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження № 0000387 від 01.06.2017 року, мають значення для об`єктивного та всебічного вирішення справи, а тому підлягають витребуванню для огляду судом першої інстанції.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення доказів шляхом витребування з Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові акту про знищення свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , оскільки заявником не доведено, що вказаний акт про знищення документу може містить відомості щодо встановлення факту бездіяльності слідчих органів у кримінальному провадженні № 0000387 від 01.06.2017 року та стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої позивачеві внаслідок такої бездіяльності, що є предметом доказування у цій справі.

З огляду на вищевказане, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення по суті поданої заяви.

Відповідно до положень ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні доказів, після її перегляду в апеляційному порядку, процесуальним законом не віднесена до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів - задовольнити частково.

Забезпечити докази шляхом витребування з Відділення поліції номер 2 (м. Сокаль) Червоноградського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області матеріалів кримінального провадження № 0000387 від 01.06.2017 року та направлення витребуваних документів для огляду на адресу Печерського районного суду міста Києва (вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601).

В іншій частині заяву про забезпечення доказів залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 06 вересня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

Т.І. Ящук