Справа №945/258/24
Провадження № 22-ц/812/1315/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лагодою А.А., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 29 травня 2020 року між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , було укладено договір про надання кредиту №491026446. Банк надав кредит у розмірі 23916,96грн. за процентною ставкою 39,90% річних.

20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача.

Таким чином, ТОВ "ФК"Еліт Фінанс" набуло статусу кредитора за кредитним договором від 29 травня 2020 року, укладеним між АТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1 .

Вказують, що ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості не виконав і станом на 20 грудня 2021 року загальна сума заборгованості становить 37242,30грн.

Враховуючи вищевикладене, просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором у сумі 37242,30 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2024 року позов ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за договором про надання кредиту № 491026446 від 29 травня 2020 року у розмірі 37242,30 грн., а також 3028,00 грн. судових витрат по сплаті судового збору та 3000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

Ухвалюючи рішення суд прийшов до висновку про доведеність обставин щодо невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором, у зв`язку із чим відповідно до вимог наведеного чинного законодавства ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» до якого перейшло право вимоги вправі ставити вимоги до відповідача про стягнення заборгованості у розмірі 37242 грн. 30 коп.

Відповідачем не надано докази на спростування встановлених судом обставин, як і доказів шахрайських дій з боку третіх осіб у вказаних правовідносинах, не надано суду будь -яких належних та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень.

Також суд з урахуванням конкретних обставин справи, яка не є складною, позов задоволено, взявши до уваги, що подання позову відбулась позивачем, а не його представником, суд дійшов до висновку про зменшення суми витрат на правову допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., оскільки саме ці витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права, тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З огляду на характер спірних правовідносин, зміст та підстави заявлених позовних вимог, позивач мав довести, а суд перевірити на підставі наданих сторонами доказів факт переходу до позивача - ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" права вимоги за кредитним договором №491026446 від 29.05.2020, а також наявність та розмір існуючої заборгованості відповідача за Договором.

На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року в справі № 2-879/11 (провадження №61- 10005св21), з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором.

Вказує, що за посиланням позивача - 20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №4, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» передає грошові кошти в розпорядження АТ «Альфа-Банк» за плату, а останнє відступає ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» належне АТ «Альфа-Банк» право вимоги до боржників за договорами перелік яких наведений в додатку №1-1 до договору, в тому числі і ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції залишив без уваги та оцінки, що наведені обставини спростовуються наданими позивачем доказами.

По-перше, позивачем договір факторингу №4 наданий не в повному обсязі відсутні додатки до нього про які містяться посилання в цьому ж договорі.

По-друге, відповідного до п. 2.3 вищевказаного договору факторингу, право вимоги вважається відступленим Фактору з дати оплати фактором ціни права вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору.

В дату здійснення оплати фактором ціни права вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою встановленою в додатку №2 до цього договору.

Згідно з п. 4.2 вищевказаного договору факторингу, ціна права вимоги за цим договором становить 12 878 944,00 грн. Фактор зобов`язується передати в розпорядження клієнту грошові кошти і сплатити клієнтові ціну прав вимог в розмірі 12 878 944,00 грн шляхом перерахування на рахунок клієнта № НОМЕР_1 відкритого в АТ «Альфа-Банк» в дату підписання договору.

Позивачем «на підтвердження факту переходу прав вимоги» від первісного кредитора - АТ "Альфа-Банк" до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» надано договір факторингу та додаток № 1-1 до договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року, який містить характеристику права вимоги переданих фактором клієнтом за договором та боржників за основними договорами, а саме назва договору, дату договору відомості про боржника, сума за основною заборгованістю в валюті договору на дату укладення договору, сума заборгованості в валюті договору (проценти та комісія за кредитом), загальна сума заборгованості та грошові кошти за відступлення права вимоги по основному договору, що сплачується фактором.

Суд не дав оцінці тій обставині, що додаток №1-1 до договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року, який містить характеристику права вимоги не підписано сторонами договору, не завірено печатками обох сторін (на ньому відсутні підписи керівника та печатки Клієнта - АТ «АЛЬФА-БАНК»), що позбавляє можливості встановити, чи дійсно здійснювався перехід права вимоги саме за вказаним кредитним договором, чи погоджували сторони саме такий зміст додатку та чи укладався він взагалі.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на докази, які не подавались позивачем разом з позовом та які не отримувались Відповідачем.

Будь-якого обґрунтування суду про неможливість їх подання позивачем у вказаний строк з причин, що не залежали від позивача оскаржуване рішення не містить, що є очевидним порушенням вимог ч.2, ч.8 ст. 83 ЦПК України.

Також наведене є порушенням прав Відповідача брати участь у дослідженні доказів, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, які передбачені в ст. 43 ЦПК України, порушенням принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Викладене свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та помилковість висновку про доведеність позовних вимог.

Після ознайомлення з матеріалами справи стало відомо, що позивач надав суду додаткові докази в порушення вимог ч.2, ч.5 ст. 95, ч. 10 ст. 83 ЦПК України, такі докази не засвідчені, про наявність оригіналів позивачем не зазначено, клопотання про їх приєднання до матеріалів справ не подавалось, підстави за яких позивач не міг надати суду вказані докази разом з позовною заявою позивачем не зазначені.

З незрозумілих причин всі наведені обставини залишились без уваги та оцінки суду першої інстанції, що свідчить про явно «формальний» підхід суду до розгляду справи та свідчить про необґрунтованість та безпідставність оскаржуваного судового рішення.

Щодо Акту приймання-передачі реєстру боржників від 20 грудня 2021 року зазначав, що в ньому відсутні докази набуття позивачем права вимоги до відповідача.

За умовами п. 2.3 договору факторингу, Сторони підписують акт приймання -передачі реєстру боржників за Формою встановленою в Додатку №2.

Разом з тим, як вже вказувалось, позивачем не наданий весь договір факторингу, додаток №2 відсутній, сам Акт приймання-передачі не містить даних щодо відповідача по справі, а отже право вимоги позивача до відповідача не підтверджується матеріалами справи.

Звертає увагу, що суд першої інстанції помилково вважав укладеним кредитний договір заборгованість за яким позивач просив стягнути з відповідача, оскільки, як свідчить надана позивачем копія Оферти на укладання угоди про надання кредиту 491026446 ця Оферта не містить підписів ні АТ «Альфа- Банк», ні ОСОБА_1 , докази укладання наведеної Угоди в електронній Формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» - також відсутні, Договір кредитної лінії, на який посилається Позивач, також відсутній.

Щодо витрат на правову допомогу то вказував, що витрати на юридичні послуги, надані позивачу ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» у справі іншою, ніж адвокат особою, а саме ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб», не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 29 травня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту №491026446, відповідно до якої відповідач пропонує банку під час користування кредитом надати йому послуги з розрахунково-касового обслуговування в порядку та надати йому кредит готівкою у розмірі 23916 грн.96 коп.; процентна ставка за користування кредитом - 39.90 % річних; тип ставки - фіксована строк кредитування 36 місяців (а. с. 5).

У пункті 3 оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту №491026446 погоджено, що кредит надається для погашення заборгованості за кредитним договором №63089762 від 06 квітня 2018 року, шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № НОМЕР_2 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк».

Як вбачається з додатку №1 до Угоди про надання кредиту №491026446 сторони власноруч погодили детальний розпис складових загальної вартості кредиту, реальної процентної ставки, період платежів.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку за період з 29.05.2020 по 20.12.2021, що свідчить про рух коштів за рахунком НОМЕР_3 який узгоджено сторонами в додатку №1, що є належним доказом в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

20 грудня 2021 року між АТ "АЛЬФА-БАНК" та ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" укладено договір факторингу №4, у відповідності до умов якого "АТ "АЛЬФА-БАНК" передав (відступив) ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" прийняв належні АТ "АЛЬФА-БАНК" права вимоги до боржників, вказаними у Додатку № 1-1 до договору факторингу.

Згідно п. 2.2 договору факторингу, визначено право вимоги, що відступається згідно даного договору включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту.

Відповідно до витягу з Додатку № 1-1 до договору факторингу № 4 від 20.12.2021, ТОВ "ФК "ЕЛІТ ФІНАНС" набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 29 травня 2020 року в сумі 37242,30грн., в тому числі: сума боргу за тілом кредиту - 23562,94 грн., проценти - 13679,36грн.

Такі ж відомості стосовно розміру заборгованості за кредитним договором №491026446 від 29 травня 2020 року містяться у наданому позивачем розрахунку заборгованості за договором та виписках по особовому рахунку.

Факт виконання умов договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників від 20 грудня 2021 року (який клієнт передав фактору на компакт-диску за умовою п.2 Акту) та платіжним дорученням №34291 від 20 грудня 2021 року на суму 12878944,00грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів, неналежне виконання останнім умов договору, тому вважав, що є підстави для стягнення заборгованості.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Щодо доведеності укладення договору.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі встановлено, що 29 травня 2020 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем, шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено договір про надання кредиту №491026446;тип кредиту - кредит готівкою; сума кредиту - 23916.96 грн.; процентна ставка - 39.90% річних, тип ставки фіксована; строк кредиту-36 місяців.

АТ «Альфа банк» прийняв пропозицію відповідача на укладення цієї угоди, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в AT «АЛЬФА-БАНК»».

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором AT «АЛЬФА-БАНК» виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачеві у розпорядження кредитні кошти. Наведене підтверджується випискою по рахунку відповідача (а. с. 14-24).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем укладення між сторонами кредитного договору.

Що доведеності укладення договору факторингу.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Колегія суддів вважає обґрунтованим також висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем набуття права вимоги за кредитним договором від 29 травня 2020 року до відповідача, що підтверджується договором факторингу від 20 грудня 2021 року, укладеному між AT «Альфа Банк» та TOB «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», на підставі якого TOB «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 29 травня 2020 року, укладеним між AT «Альфа Банк» та відповідачем; додатком 1.1 до договору Факторингу №4 від 20 грудня 2021 року.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2024 року було відкрито провадження у цій справи та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 03 квітня 2024 року на 9.30 з викликом сторін.

У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання розгляд справи відкладено на 24 квітня 2024 року на 9.40 год.

03 квітня 2024 року відповідач особисто отримав матеріали позовної заяви у Заводському районному суді м. Миколаєва.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2024 року позов задоволено.

Ухвалою цього ж суду від 29 травня 2024 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 24 червня 2024 року на 10.00. Судом роз`яснено відповідачеві право на надання відзиву на позовну заяву.

Строк на подачу відповіді на відзив позивачеві судом не встановлено.

Відповідно до статті 178 ЦПК України передбачено вимоги до відзиву на позов.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини 5 статті 178 ЦПК України визначено, що до відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Відповідно до частини 3 статті 179 ЦПК України, до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою п`ятою статті 178 цього Кодексу.

Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті (частина четверта статті 179 ЦПК України).

Аналіз наведених вище норм процесуального права дає підстави для висновку, що за загальним правилом позивач подає на підтвердження своїх вимог докази, що підтверджують його вимоги, що не позбавляє його права надати докази і до відповіді на відзив на рахунок спростування заперечень, викладених у відзиві відповідача на позов.

В апеляційній скарзі відповідач вказував на порушення місцевим судом норм процесуального права (статей 43, 83 ЦПК України) щодо прийняття до уваги платіжного доручення №34291 від 20 грудня 2021 року та акту приймання - передачі реєстру боржників від 20 грудня 2021 року, які не була подані позивачем до позову без поважних причин і судом не продовжувався чи не поновлювався процесуальний строк для подачі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, до позовної заяви представником позивача було долучено наступні докази: копія оферти, графік платежів, копія договору факторингу, витяг з додатку до договору факторингу - реєстр боржників, виписки по рахунку, розрахунок заборгованості, копія виписки ЄДРЮОО ФОП щодо позивача, копія договору про надання юридичних послуг, копія додаткового договору №1, копія акту№1 приймання передачі виконаних робіт, квитанція про юридичні послуги,

Дійсно, ні акт, ні платіжне доручення не була подана позивачем разом із позовом.

11 червня 2024 року судом першої інстанції отримана від позивача відповідь на відзив на позовну заяву з додатками. До відповіді на відзив долучено платіжне доручення №34291 від 20 грудня 2021 року та акт приймання передачі реєстру боржників від 20 грудня 2021 року, квитанцію про направлення копії такої відповіді на відзив з додатками відповідачеві поштовим зв`язком.

З огляду на те, що відповідь на відзив від позивача надійшла до суду 11 червня 2024 року, у цій заяві представник позивача виклав свої пояснення щодо суті спору та наданих відповідачем заперечень на позовну заяву, і така відповідь була подана після отримання позивачем відзиву на позовну заяву і цілком відповідає вимогам, які ставляться до такого виду заяв (стаття 179 ЦПК України), а відтак платіжне доручення №34291 від 20 грудня 2021 року та акт приймання - передачі реєстру боржників від 20 грудня 2021 року були надана позивачем до суду з дотриманням процесуального порядку (до відповіді на відзив), і тому правомірно прийняті місцевим судом до уваги при вирішенні справи по суті та є належним і достатнім доказом на підтвердження факту набутті позивачем права вимоги до відповідача.

За такого, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття доказів при вирішенні спору. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

З врахуванням вищенаведеного посилання в апеляційній скарзі щодо не доведення позивачем набуття права вимоги за вказаним кредитним договором не заслуговують на уваги, оскільки спростовуються зібраними по справі доказами.

Аргументи апеляційної скарги про те, що наявний у матеріалах справи додаток 1-1 до Договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року (а.с.13) не підписаний сторонами договору, не завірений печаткою обох сторін, а відтак позбавляє можливості встановити чи дійсно здійснювався перехід права вимоги саме за вказаним кредитним договором, чи погоджували саме такий зміст додатку, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем надано до суду витяг з цього додатку. Посвідчення витягу обома сторонами правочину після переходу до нового кредитора права вимоги не потребує засвідчення сторонами договору, а здійснюється стороною фактором (у цьому випадку позивачем), що визначено умовами вищевказаного договору факторингу (п.5.6).

Позивачем на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором надано до суду розрахунок заборгованості, згідно якого за відповідачем станом на 20 грудня 2021 року обліковується заборгованість в розмірі 37242,30 грн, а саме: заборгованість за кредитом 23562 грн.94 коп., відсотки за користування кредитом 13679 грн.36 коп. (а. с. 25).

З наявного розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник вносив кошти на виконання умов договору, чим підтвердив отримання ним кредитних коштів.

Вказана обставина підтверджується випискою по рахунку, наданою позивачем разом з позовною заявою.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Це відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем доведено позовні вимоги згідно розрахунку заборгованості станом на 20 грудня 2021 року, тобто на день набуття позивачем права вимоги за кредитним договором між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 у сумі 37242 грн. 36 коп.

Сторона відповідача заперечуючи правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором, проведеним позивачем, не надала контр-розрахунку такої заборгованості, проведеної позичальником.

З огляду на зазначене аргументи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що стягнені витрати на правничу допомогу документально не підтверджені та не доведені належним чином.

Згідно із ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат (ч.3 ст. 137), учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно додаткового договору № 2 до договору №02/10-23, від 02 жовтня 2024 року, укладеного між ТОВ «Перший інвестиційний клуб» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» сторони погодили, що сума витрат, за надання послуг по справі за позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором становить 7100 грн, відповідно до акту №2 приймання-передачі виконаних робіт від 03 січня 2024 року, виконавець ТОВ «Перший інвестиційний клуб» надав, а замовник ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» прийняв наступні послуги: первинну консультацію замовнику у справі (1год) вартістю 1000 грн; правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків Верховного Суду та європейського суду з прав людини (3 год) вартістю 3000 грн; підготовка та подання позовної заяви (3,1 год) вартістю 3100 грн, а всього вартість наданих послуг становить 7100 грн.

Задовольняючи частково витрати на правову допомогу суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, яка не є складною, позов задоволено, взявши до уваги, що подання позову відбулась позивачем, а не його представником, суд дійшов до висновку про зменшення суми витрат на правову допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., оскільки саме ці витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки беручи до уваги зміст позовної заяви, зібрані та подані докази у справі, тобто обсяг та характер наданої правової допомоги, заперечення відповідача щодо розміру заявлених до стягнення вимог та їх співмірність із складністю справи, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Зважаючи на наведене апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним по справі доказам, постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішенні в силу приписів статті 376 ЦПК України не вбачається.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 вересня 2024 року.