Єдиний унікальний номер: 448/942/24
Провадження № 2/448/413/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

06.09.2024 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі судового засідання Москалик О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, про розірвання шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

І.Короткий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, покликаючись на те, що з 28.09.2017 року перебуває з відповідачкою ОСОБА_3 у шлюбі, зареєстрованому у Личаківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис №263. Від цього шлюбу мають дитину: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що міцної сім`ї з відповідачкою вони збудувати не змогли. Спочатку їхнє сімейне життя складалось добре, проте протягом останнього року відносини з дружиною розладились, зникло взаєморозуміння, почали виникати сварки та конфлікти, за наслідками яких він (позивач) зрозумів, що дружина не була ще готовою до подружнього життя, до обов`язків в сім`ї та до материнства. Після грандіозного конфлікту, який мав місце ще в жовтні 2022 року, відповідачка ОСОБА_2 зібрала свої речі і повернулася проживати в м.Львів. Він (позивач) розцінював такий її поступок як тимчасове явище, мав надію, що вона повернеться до нього і до сина, однак помилився. З цього часу дружина постійно проживає у м.Львові. Таким способом свого життя відповідачка залишила без належної батьківської уваги та турботи їхнього малолітнього сина ОСОБА_5 , який проживає разом з ним (позивачем), поклала обов`язок щодо утримання сина лише на нього, відповідачка унеможливила навіть нормальне спілкування між ними. Така поведінка відповідачки продовжується протягом тривалого часу, вона нестерпна для нього, приносить йому лише негативні емоції, душевні страждання. Попередньо намагався вживати заходів щодо примирення, однак такі не дали бажаного результату. Тому він (позивач) прийняв виважене рішення про звернення до суду з даним позовом.

Стверджує, що їхній малолітній син ОСОБА_4 проживає спільно з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Матір дитини - відповідачка ОСОБА_2 з жовтня 2022 року не приймає належної участі ні у його (сина) вихованні, ні у його утриманні. Дитина відвідує заклад дошкільної освіти «tsekit», що розташований у м.Мостиська. Між позивачем та дитиною склались стійкі психологічні контакти та прив`язаність один до одного. Він (позивач) має хороші житлові умови проживання. Дитина проживає з в атмосфері турботи і захисту; з ним (позивачем) вона почувається у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Як батько, він забезпечує свого сина належним вихованням, умовами проживання та духовним розвитком, що відповідає її (дитини) інтересам. Він (позивач) з матір`ю дитини (відповідачкою) тривалий період часу не проживає, не підтримує з нею подружніх відносин, не веде спільного господарства, а самостійно займається вихованням сина ОСОБА_5 , самостійно його утримує, здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує. У зв`язку з наведеним, зокрема необхідністю надання різного виду допомоги дитині, необхідністю переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка з дитиною не проживає, тощо, йому (позивачу) необхідно встановити факт, що він самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також вказує, що на ґрунті сварок та конфліктів, які виникали в ході спілкування з приводу розлучення, у них з відповідачкою часто виникають суперечки щодо визначення місця проживання їхнього сина, який на даний час проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час відповідачка ОСОБА_2 не відповідає на його телефонні дзвінки, така його заблокувала, та йому невідомі її фактичні наміри щодо їхнього малолітнього сина. Вважає, що в інтересах сина проживати саме разом з ним, а не з його матір`ю, так як проживання разом з ним (позивачем) у повній мірі сприяє та сприятиме розвитку та інтересам дитини. Зокрема, він (позивач) займається підприємницькою діяльністю, має постійний самостійний дохід, відтак має можливість забезпечити сину належні умови проживання, займатися його вихованням. Відповідачка ОСОБА_2 ніколи не мала бажання працювати та не мала самостійного доходу. Син ОСОБА_6 проживає разом з ним (позивачем) в атмосфері турботи і захисту; з ним він почувається у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, дитина надалі хоче жити саме з ним, у нього (позивача) хороші матеріальні умови проживання, дитина забезпечена всім необхідним для свого розвитку. Він (позивач) є фізично здоровим, спиртними напоями не зловживає, не палить, добре відноситься до дітей, працює та має стабільний заробіток, відповідно може належним чином займатись дитиною. Крім того, разом з ним (позивачем) проживає його матір, яка теж надає йому допомогу в здійсненні догляду за сином, зокрема у період його зайнятості у зв`язку з підприємницькою діяльністю. Він (позивач) не перешкоджає в спілкуванні відповідачки з дитиною, але на сьогоднішній день, незважаючи на її голослівні висловлювання щодо забирання сина, вона не проявляє ініціативи щодо участі у вихованні своєї дитини.

З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3 , зареєстрований 28 вересня 2017 року у Личаківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис №263; встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що він (позивач ОСОБА_1 ) самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері, а також визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним (батьком дитини) у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням дитини без участі матері.

ІІ. Позиція учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги. Пояснив, що з 2017 року він перебуває в офіційному шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , але вже близько двох років вони проживають окремо, не підтримують ніяких відносин, кожен з них живе своїм окремим життям. Проживши ті два роки окремо, вони втратили один до одного будь-які почуття, стали чужими людьми, тому він (позивач) вирішив розлучитися. У них є спільний єдиний син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З того часу, коли відповідачка ОСОБА_2 пішла з сім`ї, то з власної волі залишила дитину з ним (позивачем). Вже два роки він фактично займається сином сам, виховує його, утримує його без допомоги матері дитини. Він (позивач) має постійний дохід, створив належні і комфортні умови для проживання дитини і вживатиме всіх заходів, щоб забезпечити дитину всім необхідним. На засіданні комісії в органі опіки, куди їх (сторін) запросили, відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що пішла з сім`ї, а дитину залишила з ним (позивачем). На засіданні комісії відповідачка ОСОБА_2 жодного разу не висловила бажання, щоб дитина жила разом з нею. Щоб в майбутньому уникнути будь-яких можливих змін в настроях і планах відповідачки по відношенню до їхнього сина, він (позивач) вирішив узаконити його місце проживання, а тому і звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не подавала. 23.08.2024р. на адресу суду надійшла письмова заява ОСОБА_2 , у якій така просила здійснювати розгляд даної цивільної справи без її (відповідачки) участі. У поданій заяві ОСОБА_2 зазначила, що вона не має наміру подальшого спільного проживання з ОСОБА_1 , оскільки особисте життя у неї вже склалося по іншому, тому вона згідна на розлучення. З приводу питання, з ким буде проживати їхній син, то вони обоє були присутні на засіданні комісії органу опіки, де вона (відповідачка) підтверджувала, що дитина залишилася проживати з ОСОБА_1 , бо на даний час у неї немає можливості займатися дитиною. На комісії їй (відповідачці) повідомили, що якщо у неї зміняться обставини, то в майбутньому вона матиме можливість переглянути це питання.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Органу опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області -- в.о. начальника Служби у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області Горбацьо Г. в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, в якій просить суд розглянути дану справу у її відсутності з врахуванням висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 02.07.2024р. за №6. Зазначила, що вирішення даного цивільного спору покладає на розсуд суду.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 24.05.2024р. постановлено прийняти до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, про розірвання шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання дитини; розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2024р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі; призначено справу до судового розгляду по суті.

ІV. Обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що сторони з 28 вересня 2017 року перебували у шлюбі, який зареєстрований у Личаківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис №263.

Від даного шлюбу в сторін народилася дитина: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони близько двох років проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено.

Сторони по справі: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьками малолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане 11.05.2018р. Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

З витягів з реєстру територіальної громади №2024/005214089 та №2024/005356564 від 16.05.2024р. вбачається, що позивач ОСОБА_1 разом зі своєю дитиною - сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканця АДРЕСА_1 ОСОБА_1 від 27.05.2024р. відомо, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно постійно проживає разом з батьком (позивачем по справі ОСОБА_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку створені належні умови для проживання. ОСОБА_1 займається вихованням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З даного акту відомо, що відповідачка ОСОБА_2 з жовтня 2022 року за вказаною адресою не проживає. За останніми відомостями вказана особа проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заклад дошкільної освіти «tsekit», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджено довідкою вказаного закладу від 16.05.2024р. №8.

Поясненнями свідка ОСОБА_7 , безпосередньо допитаної в судовому засіданні, підтверджено наступні обставини: вона (свідок) є матір`ю ОСОБА_8 , а ОСОБА_9 , 2018 року народження, є її єдиним внуком. Її син ОСОБА_10 та внук ОСОБА_6 проживають спільно з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Матір`ю її онука ОСОБА_5 є ОСОБА_2 , яка спільно з ними не проживає ще з жовтня 2022 року. Через нестерпну поведінку дружини сім`я її (свідка) сина розпалася, між ними постійно були сварки, конфлікти, які в один момент досягнули такого піку, що ОСОБА_11 забрала свої речі та повернулася проживати до м.Львова. При цьому, забираючи свої речі та прийнявши рішення повернутися до м.Львова, невістка навіть словом не промовилася, що хоче забрати з собою дитину. У такий спосіб вона дала зрозуміти, що пріоритетними для неї є її власні інтереси, а не інтереси дитини чи інтереси сім`ї. Восени 2022 року ОСОБА_12 за власним бажанням пішла з сім`ї, залишивши сина на виховання ОСОБА_1 (позивачу) та фактично поклавши на нього всі обов`язки по утриманню дитини. Деякий час ОСОБА_1 мав надію , що щось зміниться, але час показав, що вони з ОСОБА_11 були і є чужими один для одного людьми. Відповідачка ОСОБА_2 влаштовує своє особисте життя і фактично вкрай рідко знаходить час цікавитися сином. Якщо і знаходить час, то фактично обмежується телефонними дзвінками до позивача ОСОБА_1 . Починаючи з осені 2022 року, відколи ОСОБА_2 забрала свої речі, то весь цей час її (свідка) внук ОСОБА_6 проживає разом з ними, а ОСОБА_1 самостійно його утримує, забезпечує його всім необхідним, старається створити йому найкращі умови як для проживання, так і для його розвитку та виховання. Між батьком та дитиною існують теплі позитивні емоції. А вона (свідок) як матір та бабуся, підтримує свого сина та внука, старається у всьому їм допомагати.

Поясненнями свідка ОСОБА_14 , безпосередньо допитаної в судовому засіданні, підтверджено наступні обставини: вона (свідок) є бабою позивача ОСОБА_1 , який проживає у господарстві своїх батьків разом з її (свідка) правнуком ОСОБА_15 , 2018 року народження. З 2017 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Однією сім`єю вони проживали не більше п`яти років, бо вже осінню 2022 року вони розійшлися. У жовтні 2024 року буде два роки як ОСОБА_1 живе без дружини, яка переїхала до м.Львова та яка з власної волі залишила свою дитину з батьком. З часу переїзду ОСОБА_2 , ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує свого сина ОСОБА_5 , який залишився проживати разом з ним. ОСОБА_1 займається його навчанням та розвитком. Йому це чудово вдається, про що свідчить велика прив`язаність дитини саме до батька. Щодо ОСОБА_2 , то зі слів онука їй (свідку) відомо, що у неї нове особисте життя, у якому на даний час немає місця для дитини. ОСОБА_2 самоусунулась від виховання ОСОБА_4 та його утримання, бо знає, що позивач ОСОБА_1 дає собі сам раду з сином.

Зазначені пояснення свідків та пояснення відповідачки ОСОБА_2 , викладені нею у заяві від 23.08.2024р., підтверджують доводи позивача, про те, що їхня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час проживає з батьком ОСОБА_1 (позивачем по справі), він здійснює догляд за дитиною, самостійно займається її утриманням та вихованням. Мати дитини фактично на даний час не займається її утриманням, вихованням та доглядом, відтак позивач ОСОБА_1 фактично є батьком, що самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_4 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 разом з дитиною - сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 самостійно, без участі матері, виховує, утримує та здійснює догляд за сином ОСОБА_4 . За місцем свого проживання ОСОБА_1 створив сину всі належні умови для проживання, повноцінного розвитку та виховання.

Позивач ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем, має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я. При розгляді справи не встановлено жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити її інтересам.

Рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №6 від 02.07.2024р. затверджено висновок органу опіки та піклування Мостиської міської ради щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із змісту вказаного висновку вбачається, що син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку, в якому проживає батько з дитиною, створені належні умови для проживання та повноцінного гармонійного виховання і розвитку дитини, яка має окрему кімнату, облаштовану всім необхідним відповідно до її потреб. ОСОБА_1 проживає з сином ОСОБА_15 , займається його вихованням, опікується його інтересами. Дитина прихильна до нього, довіряє йому, стосунки у них злагоджені та довірливі. ОСОБА_1 працює, має достатній дохід, веде здоровий спосіб життя, усвідомлює відповідальність щодо належного створення умов для проживання дитини, належне виховання та повноцінне її забезпечення. Разом з ними проживають батьки ОСОБА_1 , які готові допомагати у вихованні та догляді онука ОСОБА_4 . ОСОБА_2 як мати належної уваги, турботи та піклування сину ОСОБА_16 не надає, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини, вона проживає окремо, не має власного житла та достатнього доходу. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що проживання дитини з батьком відповідатиме інтересам самої дитини.

V. Застосовані судом норми права.

Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Статтею 109 СК України визначено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України).

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

У відповідності до положень ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

У ст.315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом.

У п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина.

У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 (пояснювальна записка). Пункт 36 у всіх справах, пов`язаних з дітьми, першочергова увага повинна надаватися найкращим інтересам дитини. Оцінка ситуації має бути зроблена точно. Ці керівні принципи сприяють розвитку міждисциплінарних методів оцінки кращих інтересів дитини, визнаючи, що це є складним процесом. Ця оцінка стає ще складнішою, якщо ці інтереси повинні бути збалансовані з інтересами інших зацікавлених сторін, таких як інші діти, батьки. Це має бути зроблено професійно, в кожному конкретному випадку на індивідуальній основі. Пункт 37 Найкращі інтереси дитини завжди повинні розглядатися в поєднанні з іншими правами дітей, наприклад, правом бути почутою, правом на захист від насильства, правом не бути розлученою з батьками. Комплексний підхід має бути правилом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі № 402/428/16ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновки суду.

Щодо заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання Сімейного кодексу України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Підсумовуючи, суд вважає, що позов обґрунтований, шлюб між сторонами існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін - відсутні, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивач ОСОБА_1 не виявив бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка ОСОБА_2 не заперечує проти розірвання такого, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Вимоги про відновлення свого дошлюбного прізвища відповідачка ОСОБА_2 не заявляла.

Щодо заявлених позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення.

У суду не має підстав сумніватись в достовірності безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, а тому суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведений факт самостійного виховання та самостійного утримання дитини: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері.

Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що вимоги позовної заяви ОСОБА_1 в частині встановлення факту, що має юридичне значення, є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають інтересам дитини, а тому підлягають до задоволення.

Факт, який просить встановити позивач, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав позивача як батька малолітньої дитини і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів дитини позивача, у тому числі, переміщення позивача і його дитини без нотаріальної згоди матері, заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, можливої зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах тощо.

Іншого позасудового порядку встановлення даних по зазначеному факту, передбаченого законом, немає.

Встановлення даного факту не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду - судом не встановлено.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку.

Вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги матеріальний, житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - ОСОБА_4 , такий є фізично здоровим, працездатним, має стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись сином, має можливість та бажання займатись його вихованням, свідки підтвердили факт тривалого проживання дитини разом з батьком, за місцем проживання якого в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, а також факт самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері, суд, з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, а також з урахуванням позиції відповідачки, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено.

Визначення на теперішній час місця проживання малолітнього сина з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі.

Таким чином, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд не позбавляє матір її права та можливості особистого спілкування з дитиною.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наведених вище мотивів та підстав.

При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

VIІ. Розподіл судових витрат.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 3633 грн. 60 коп., що підтверджується поданою ним платіжною інструкцією від 22.05.2024р. (платник: ОСОБА_1 ).

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, - у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задоволено, то у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, як вважає суд, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 3633, 60 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 141-142, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, про розірвання шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28 вересня 2017 року у Личаківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис №263.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з самостійним вихованням та утриманням батьком дитини без участі матері.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 коп. сплаченого ним судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Шлюб припиняється у день набрання законної сили рішенням суду, яке є документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу.

Копію рішення, після набрання ним законної сили, надіслати до Мостиського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Повний текст судового рішення складено 16.09.2024р.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; уродженець м.Мостиська Львіської області; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ; місце проживання та місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м.Львів; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; останнє відоме зареєстроване місце проживання до 25.04.2024р. за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання (перебування) згідно матеріалів справи: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, місцезнаходження: 81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 6 Львівської області.

Суддя Ю.В. Кічак