КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/3618/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Коляди Анатолія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 лютого 2024 року у складі судді Кравчук Ю.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області, Київський обласний державний нотаріальний архів, Ірпінський відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на частину спадкового майна та зняття з нього арешту,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на частину спадкового майна та зняття з нього арешт, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви поданої 13 липня 2021 року просив:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що видано Ірпінською державною нотаріальною конторою 21 серпня 1983 року нотаріусом Плеско А.Ф на ім`я ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем першої черги, право власності на 1/2 житлового будинку в порядку спадкування на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти арешт з будинку АДРЕСА_1 який на даний час належить на праві власності ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що мати позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від зазначеного шлюбу народились діти, сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_4 належав будинок на праві особистої власності на будову за адресою: АДРЕСА_1 , виданого виконавчим комітетом Гостомельською селищною Радою народних депутатів від 22 березня 1968 року народження, зареєстрованого в Київському міжміському бюро техінвентаризації 22 березня 1968 року за №1011, житловою площею 29.0 кв.м, та радгоспною землею, на якій розташовані сараї Б, В.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 зазначає, що він вважав, що успадкував вказаного будинку.

Спадщина після смерті відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто під час чинності ЦК УРСР, а тому до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, які чинні на момент їх виникнення, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до будинкової книги, позивач на момент смерті спадкодавця був зареєстрований разом з останнім за адресою : АДРЕСА_1 . Вказаний факт підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи за №5807018 від 29 жовтня 2020 року та №3090 від 12 листопада 2020 року, з яких вбачається, що позивач був зареєстрований з 21 січня 1977 року по 14 березня 1998 року за адресою: АДРЕСА_1 та з 14 березня 1998 року за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з цим, факт реєстрації відповідача, відповідно до будинкової книги не підтверджується.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за померлим ОСОБА_4 заповітів не зареєстровано.

Відповідно до відповіді Київського обласного державного нотаріального архіву від 01 липня 2020 року заява про відмову від спадщини від імені ОСОБА_1 відсутня.

Таким чином, позивач вважає себе таким, що прийняв спадщину, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Додає, що 26 жовтня 2020 року він звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори зі зверненням щодо отримання свідоцтва на спадщину, оскільки вважає, що прийняв спадщину після смерті батька, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Однак, завідуючим державної нотаріальної контори ОСОБА_5 надано роз`яснення, в якому зазначено, що позивачу необхідно звернутись до суду для вирішення питання щодо спадкування в судовому порядку, оскільки згідно алфавітних книг реєстрації спадкових справ Ірпінської державної нотаріальної контори спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 була заведена 1984 року і зареєстрована за №75/1984 на підставі заяви №102 від 25 лютого 1984 року ОСОБА_2 .

Того ж дня нотаріусом державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 за реєстровим №543 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріусом 21 серпня 1983 одному зі спадкоємців ОСОБА_2 на весь належний спадкодавцю житловий будинок без врахування того, що фактично є інший спадкоємець за законом першої черги після померлого, який також прийняв спадщину, тому така видача свідоцтва порушує права іншого спадкоємця та фактично унеможливлює його подальше оформлення в своїх правах на частину спадкового майна, що вказує на необхідність визнання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, виданого на ім`я ОСОБА_2 . 21 серпня 1983 року Ірпінською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 недійсним.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Коляда А.М. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись незаконність та необґрунтованість рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 лютого 2024 року, просить скасувати його та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 500 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що єдиною підставою для відмови у задоволенні позову була заява про застосування строків позовної давності. Проте, дана заява про застосування строків позовної давності була подана відповідачем 11 жовтня 2023 року після того, як у судовому засіданні яке відбулося 28 вересня 2023 року головуюча виступала на стороні відповідача як адвокат та говорила про необхідність подання заяви про застосування строків позовної давності та наслідки у разі неподання.

Звертає увагу суду на те, даному випадку строки позовної давності не можуть бути застосовані оскільки позивач фактично вступив в управління та володіння всім спадковим майном з 21 серпня 1982 року відповідно до статті 549 ЦК Української PCP.

Посилається на те, що ОСОБА_2 не вчинив дії які передбачені статтею 549 ЦК Української PCP, а саме - не звернувся з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, не повідомив нотаріуса, що його брат вступив у спадщину шляхом фактичного управління та володіння всім спадковим майном, що є підставою визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18).

Зазначено, що позивач не знав і не міг знати, що його брат отримав спадщину з порушенням чинного законодавства, тобто пройшло майже 2 роки після смерті батька, а відтак строк на звернення до суду за захистом своїх майнових прав позивачем не пропущені.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дашко М.В. в інтересах ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні апеляційних вимог ОСОБА_1 , а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 лютого 2024 року залишити без змін. Судові витрати, понесені відповідачем покласти на ОСОБА_1 .

В судовому засіданні адвокат Коляда А.М. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення районного суду першої інстанції скасувати.

Представник Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області до суду подав заяву у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності (а.с. 50).

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про розгляд прави повідомлялися належно.

З урахуванням положень частини другої ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками зазначені, батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_3 (а.с. 32 т.1). Відповідач є його рідним братом.

Згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що в книзі актів реєстрації про смерть 24 квітня 1981 року зроблено запис № 37 (а.с. 13 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що в книзі реєстрації актів про смерть 23 серпня 1982 року зроблено запис №55 (а.с. 12 т.1).

З копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду виданого Ірпінським бюро технічного інвентаризації, виготовленого 22 березня 2008 року власником будинку АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_2 (а.с. 14-18 т.1).

Згідно із копією листа Київського обласного державного нотаріального архіву від 01 липня 2020 року № 1328/01-17 на №б/н від 25 червня 2020 року адресованого ОСОБА_1 , Київський обласний державний нотаріальний архів на запит повідомив, що в матеріалах спадкової справи після ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , заява про відмову від прийняття спадщини від імені ОСОБА_1 відсутня (а.с. 20 т.1).

Відповідно до копії реєстраційного свідоцтва Ірпінського міського бюро технічної інвентаризації від 16 березня 1984 року, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ірпінською нотаріальною конторою від 25 лютого 1984 року № 543 та записане в реєстраційну книгу за № 1011 належить домоволодіння АДРЕСА_1 , та складається з цілого будинку та сарая (а.с. 20 т.1).

Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за законом № 543 від 25 лютого 1984 року, ОСОБА_2 є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , спадщина складається з житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належного померлому ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № 1011 від 22 березня 1968 року (а.с. 21-22 т.1).

26 жовтня 2020 року у відповідь на усне звернення ОСОБА_1 про надання роз`яснення щодо оформлення спадкових прав після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , Ірпінською міською державною нотаріальною конторою Київської області листом від № 1040/01-16/01-16 повідомлено що з наданих ОСОБА_1 документів не можливо встановити, чи були на день смерті ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_4 зареєстровані за однією адресою. Зі слів ОСОБА_1 вбачається, що вони проживали разом з померлим на день смерті за однією адресою, залишались там проживати і до сьогоднішнього дня та вступили в управління та володіння спадковим майном. З заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька - ОСОБА_4 до нотаріальної контори ОСОБА_1 не звертався. Згідно Алфавітних книг реєстрації спадкових справ Ірпінської державної нотаріальної контори спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 була заведена 25 лютого 1984 року і зареєстрована за №75/1984 на підставі заяви № 102 від 25 лютого 1984 року від ОСОБА_2 .. Того ж дня, 25 лютого 1984 року ОСОБА_7 нотаріусом державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я ОСОБА_2 за реєстровим №543 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За даними Спадкового реєстру, Інформаційна довідка з Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, № 62203514 від 26 жовтня 2020 року - спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 відсутня, так як була заведена та завершена до введення в дію Спадкового реєстру. Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання спадкування в судовому порядку (а.с. 23 т.1).

З відтиску штемпеля бюро технічної інвентаризації від 16 березня 1984 року розділу ІІІ будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 убачається, що вказане домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 543 від 25 лютого 1984 року знаходиться в користуванні у ОСОБА_2 (а.с. 26 т.1).

Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Виконавчого комітету Гостомельської селищної ради місце реєстрації ОСОБА_1 значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , з 21 січня 1977 року по 14 березня 1998 року (а.с. 30 т.1).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, 543, 25 лютого 1984 року (а.с. 92 т.1).

До справи також долучено копії постанови старшого державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Коротких Д.Г. про відкриття виконавчого провадження від 24 квітня 2015 року (а.с. 93 т.1); копію постанови державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Матюхи М.О. про арешт майна боржника від 04 березня 2019 року (а.с. 94 т.1); копію постанови державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Матюхи М.О. про передачу виконавчого провадження від 09 серпня 2019 року (а.с. 95 т.1); копію постанови головного державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лемберською Ольгою Іванівною про прийняття виконавчого провадження від 27 березня 2020 року (а.с. 96 т.1).

Відповідно до копії звіту № AG18052021-1 про оцінку майна від 18 травня 2021 року виконаного ТОВ «Аванті-Груп», об`єктом оцінки є житловий будинок з надвірними будівлями та огорожею, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість складає 700 400 грн (а.с. 101 т.1).

Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, що його пережив та батьки.

Установлено, що сторони по справі є синами ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та є спадкоємцями майна померлого.

Згідно даних долученої до справи довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої виконкомом Гостомельської селищної ради, ОСОБА_1 був зареєстрований у АДРЕСА_1 з 21.01.1977р. по 14.03.1998р. (а.с.30 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач набув права спадкування після смерті батька у являючись зареєстрованим разом з померлим, прийняв спадщину, проте звернувся у суд із позовом за спливом визначеного положеннями цивільного законодавства строку позовної давності.

При цьому судом зазначено, що задоволення вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закінченню більше 37 років після його видачі, триваючого, мирного та відкритого володіння спадковим майном його братом ОСОБА_2 є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність, та мирне володіння майном, закріплено ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звертатися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і в статті 1297 ЦК України.

Правових наслідків невиконання такого зобов`язання, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що позивач звернувся до суду через 39 років після смерті свого батька ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 549 ЦК Української PCP (яка діяла на час винекнення спірних правовідносин), прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 204/1972/18.

Відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 № 385/321/20 зазначено, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсних свідоцтв про право на спадщину пов`язано з тим моментом, коли спадкоємець виявлений або за всіма об`єктивними ознаками повинен був бути про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки запитувача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України., що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільні вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та владна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що створюються при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії зі збереження його та своєчасного захисту його і прав на його течію розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідповідно, якщо не існує перешкоди, що об`єктивно перешкодили йому у вчиненні дії таких дій.

Верховний Суд дійшов висновку, що на вимогу про оспорювання свідоцтва про право на спадщину поширюється позовна давність.

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про розширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що зазначені у статті 268 ЦК України.

У частині першої статті 268 ЦК України законодавець визначає, на які вимоги не розширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не розширюється позовна давність.

Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не розширюється, немає вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особи, яка не має права на спадщину, призводить до порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давнини необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців.

Так, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що строки позовної давності не пропущено, оскільки він не знав і не міг знати, що його брат отримав спадщину з порушенням чинного законодавства, тобто після спливу майже 2 років після смерті батька й довідався про це лише у 2021році.

Між тим такі доводи спростовуються матеріалами справи, у їх сукупності, в тому числі й поясненнями представника позивача під час апеляційного провадження справи про те, що будинкова книга для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 постійно перебуває у володінні позивача, як особи, яка проживає у будинку.

Разом з тим, як свідчить інформація, відображена у розділі 3 будинкової книги начальником бюро технічної інвентаризації, здійсненої 16 березня 1984року відповідно до якої площа домоволодіння по АДРЕСА_1 згідно даних інвентаризації на 17.11.1983року становить 29,0 кв.м. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ірпінською нотаріальної конторою 25.02.1984року №543 вказане домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 543 від 25 лютого 1984 року знаходиться в користуванні у ОСОБА_2 (а.с. 26, 181 т.1, ).

Отже, зазначене указує про безспірність обізнаності скаржника ОСОБА_1 про набуття у власність домоволодіння на підставі положень спадкового права після смерті батька його братом, ОСОБА_2 .

Крім того колегія суддів звертає увагу, що перебування спірного домоволодіння у власності ОСОБА_2 підтверджується також даними, які містяться у технічному паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого Ірпінським бюро технічного інвентаризації 22 березня 2008року, та долученої до позовної заяви його копії, згідно якого власником будинку АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (а.с. 14-18, 172-174 т.1).

При цьому вказані документи було долучено особисто ОСОБА_1 до позову, а отже йому було відомо про те, що спірне домолодіння перебуває у власності ОСОБА_2 з 1984 року.

Убачається, що позивач звернувся до суду 15 травня 2021 року, тобто через 39 років після смерті ОСОБА_4 й значний період ОСОБА_1 не цікавився своїми спадковими правами на спадкове майно.

Таким чином районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 25 лютого 1984 року з часу видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, почався перебіг позовної давності, однак позивач звернувся до суду лише 15 травня 2021 року після спливу визначеного законом строку позовної давності.

Правові підстави визнання пропущеного позивачем строку звернення у суд з позовом з поважних причин, відсутні.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, згідно диспозиції ст. 12 ЦПК України на суд покладено обов`язок роз`яснювати учасникам процесу у випадку необхідності наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в той час як у матеріалах справи відсутні належні та безспірні докази на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що районний суд, розглядаючи спір, діяв з перевищенням повноважень, визначених процесуальним законом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Коляди Анатолія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 лютого 2024 року залишено без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: