ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/3683/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бойко М.Є., дата виготовлення повного тексту рішення суду 05 липня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ТОВ «Гіг-Ант» звернулося до суду з позовом до відповідача, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3% річних у розмірі 5848,50 дол. США та судові витрати.

В обґрунтування позову посилалося на те, що 04.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №846997, за яким останній отримав від банку кредит у розмірі 41360 дол. США.

Через неналежне виконання умов кредитного договору у відповідач виникла заборгованість і, як наслідок, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.03.2011 року позов банку було задоволено, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 39819,13 дол. США, що по курсу НБУ становило 315363,50 грн.

16.01.2020 року між ТОВ «Гіг-Ант» та ПАТ КБ «Надра» укладено договір відступлення права вимоги, яким отримано право вимоги й боржника ОСОБА_1 .

Оскільки станом на 03.04.2024 року рішення суду не виконане, тобто між сторонами існує грошове зобов`язання, а тому з урахуванням вимог норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Провадження №22-ц/822/752/24

Не погоджуючись із рішенням суду сторона позивача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, а доводи зводяться до того, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, відповідач не заперечував щодо існування заборгованості, доказів виконання рішення суду не надав, а тому відповідач на підставі ст.625 ЦК України вправі отримати нараховані 3% річних на суму боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що оскільки в судовому порядку кредитору відмовлено у видачі дубліката виконавчих листі з мотивів пропуску строку на їх пред`явлення до виконання, кредитор втрачає право на стягнення заборгованості з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку. Відповідно, припиняються повноваження суду здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення.

Зазначив також, що у цій справі ТОВ «Гіг-Ант» нарахувало 3% річних до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України, виходячи з наступного.

Що стосується суті спору, колегія судді відзначає наступне.

Обставини щодо укладення кредитного договору №846997 від 04.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , стягнення на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.03.2011 року солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 39819,13 дол. США, що по курсу НБУ становило 315363,50 грн, сторонами визнається та не заперечується (а.с.5-8).

29.08.2011 року Першотравневим районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист №2-599/2011 на виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.03.2011 року (а.с.44).

08.11.2012 року державним виконавцем Першотравневого ВДВС ЧМУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби (а.с.45).

Надалі, 16.01.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Гіг-Ант» укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №GL3N14029, де позивач набуло право вимоги й до ОСОБА_1 за кредитним договором №846997 від 04.07.2008 року (а.с.9-19).

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.05.2020 року заяву ТОВ «Гіг-Ант» задоволено. Замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «Гіг-Ант» щодо виконання виконавчого листа №2-599/2011 (а.с.48).

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.02.2022 року видано дублікат виконавчого листа №2-599/2011 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором №846997 від 04.07.2008 року у розмірі 39819,13 дол. США (а.с.50).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20.04.2022 року ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.02.2022 року скасовано. В задоволенні заяви ТОВ «Гіг-Ант» про видачу дубліката виконавчого листа №2-599/2011 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором №846997 від 04.07.2008 року у розмірі 39819,13 дол. США відмовлено (а.с.51-57).

Згідно розрахунку заборгованості за період з 03.04.2017 року по 23.02.2022 року 3% річних на суму боргу у розмірі 39819,13 дол. США становить 5848,50 дол. США (а.с.20).

За правилами ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно дост.1048 ЦК України.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання якщо він не виконав його у строк встановлений договором.

Приписами до ч.1 ст.598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), правонаступництва.

Стаття 625 ЦК України вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, після прийняття рішення Першотравневим районним судом м. Чернівці від 28.03.2011 року по цивільній справі №2-599/2011, останнє не виконане, тобто зобов`язання відповідача не припинилося, тому передбачені ст.625 ЦК України три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

За період з 03.04.2017 року по 23.02.2022 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 по сплаті трьох процентів річних становить 5848,50 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданого позивачем, та який не спростований відповідачем, контр розрахунок не поданий.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, заборгованість за яким стягнуто рішенням суду, право вимоги за грошовим зобов`язанням перейшло до позивача відповідно до договору відступлення права вимоги (купівлі-продажу), в зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми в зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання з врахуванням розміру заборгованості 39819,13 дол. США за період з 03.04.2017 року по 23.02.2022 року, яка складає 5848,50 дол. США, що еквівалентно по курсу Нацбанку України становить 229984,07 грн, які підлягають стягненню з відповідача з розрахунку наведеного позивачем, який перевірений судом та є вірним.

Наведене спростовує висновок суду першої інстанції про те, що кредитор втрачає право на стягнення сум в порядку ст.625 ЦК України з боржника за судовим рішенням в примусовому порядку.

Щодо висновку суду про існування правовідносин з приводу натурального зобов`язання, то колегія суддів вказує наступне.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі №757/44680/15-ц зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц).

При зверненні до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід розмежовувати випадки, коли є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності.

У першому випадку право кредитора нараховувати 3% річних та інфляційні втрати кожні 3 роки до моменту фактичного виконання зобов`язання підлягає судовому захисту, а у другому ні.

Отже, висновок суду з вказаного приводу є помилковим, оскільки в матеріалах справи наявне рішення суду, яке набрало законної сили, однак не виконане боржником, що вказує на можливість з боку стягувача нараховувати 3% річних у цьому випадку, так як є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора за користування боржником утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Що стосується доводів відповідача про пропуск з боку позивача строку позовної давності, то суд апеляційної інстанції вказує наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Приписи ст.260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання не є неустойкою (пенею або штрафом) в розумінні ст.549 ЦК України і на дані правовідносини не поширюється дія ст.258 ЦК України про застосування спеціальної позовної давності в один рік.

Статтею 625 ЦК України встановлена спеціальна відповідальність за порушення грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом і при цьому суд вважає, що не має значення та обставина, що рішення суду не перебувало на примусовому виконанні, що узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) в якій зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що позивач не пропустив строки позовної давності та розрахував заборгованість по сплаті відповідачем трьох процентів річних на підставі норм ЦК України, які враховують ЗУ від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину» та Закон України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (у редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023), яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Позивач звернувся з позовом 03.04.2024 року та нарахував заборгованість у виді 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України - з 03.04.2017 по 23.02.2022 (у тому числі за період з 02.04.2020 по 23.02.2022, тобто продовженого строку позовної давності).

Станом на 03.04.2017 року рішення суду не виконане, заборгованість не сплачена.

Трирічний строк позовної давності для нарахування 3% річних почав перебіг 03.04.2017 року та станом на час введення карантину не сплинув, був продовжений до 30.06.2023 (в тому числі до дати закінчення періоду нарахування позивачем 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України - 23.02.2022).

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивач не пропустив строки звернення з вимогою про стягнення 3% річних та звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи позов, який містив вимогу майнового характеру, підлягає задоволенню, то сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви в суді першої інстанції у розмірі 3449,76 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 5174,64 грн підлягає компенсації з відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 липня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» до ОСОБА_1 5848,50 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіг-Ант» 8624,4 грн понесених судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк