Справа №337/4219/24
Провадження №2/337/1797/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2024 м. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Мальованого В.О.,

за участю секретаря судового засідання Крижко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

30 липня 2024 року до Хортицького районного суду м.Запоріжжя надійшла вище вказана позовна заява.

В позовній заяві позивач просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на своє утримання в розмірі частки від всіх видів заробітку починаючи з дня звернення до суду і до її смерті.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,є її рідним сином.

Відповідач працездатний, має постійне місце роботи на ПАТ «Запоріжсталь», на сьогоднішній день проходить військову службу за мобілізацією у Збройних Силах України.

Позивач є пенсіонеркою за віком, має проблеми зі здоров`ям та потребує матеріальної допомоги від відповідача.

Проте досягнути домовленості про розмір та регулярність надання матеріальної допомоги у позивачки з відповідачем не вийшло, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 05.08.2024 року провадження по справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторони в суове засідання не з`явилися будь-яких заяв чи клопотань від них на адресу суду не надходило

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 51 Конституції України встановлено, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України», повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Особа потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, така норма закріплена в ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання у дочки, сина на утримання батьків можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: мати або батько не були позбавлені батьківських прав та не ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків; непрацездатність матері, батька; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Отже, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка, крім іншого, не забезпечена прожитковим мінімумом.

01.01.2024 року встановлено прожитковий мінімум для непрацездатних осіб у розмірі 2361 грн., згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»

Як неодноразово у своїх ухвалах вказував Верховний Суд, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо (постанови від 28.11.2018 р. у справі № 676/5118/16-ц, від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17).

Згідно з чинним законодавством, Україна як держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією по інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при вирішенні спору необхідно враховувати розмір такого державного утримання і ставити його в залежність від прожиткового мінімуму.

Сам факт непрацездатності батьків не є безумовною підставою для виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 13.08.1976 року, ОСОБА_1 є матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 , виданим Пенсійним фондом України 11.04.2007 року, ОСОБА_1 є пенсіонеркою.

Позивачкою разом із позовною заявою не було надано жодних доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею пенсії, є значно нижчим за розмір її щомісячних витрат, що вона у зв`язку з матеріальним станом , чи станом здоров`я не забезпечена прожитковим мінімумом і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги на утримання.

.

З огляду на викладене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги необґрунтовані не підтверджені доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 75, 202 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: В.О.Мальований