Справа № 464/2489/24 Головуючий у 1 інстанції: БЕСПАЛЬОК О.А.
Провадження № 22-ц/811/2346/24 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 02 липня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 березня 2019 року розірвано шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , у якому у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07 листопада 2018 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір про виховання, проживання та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Урумовою Ж.М., який в подальшому розірвано у зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем. Стверджує, що їхній син має численні хронічні захворювання, а саме: недостатність кардії; еритоматозна гастропатія; еритоматозна бульбопатія; солітарна права нирка; двобічний зовнішній отит; хронічний пієлонефрит одинокої правої нирки; інші уточнені хвороби жовчного міхура, хронічний геморорой, у зв`язку з чим до настання повноліття дитини вона самостійно несла додаткові витрати на діагностику, лікування та реабілітацію дитини. Зазначає, що наявність у дитини проблем зі здоров`ям потребує постійних обстежень та консультацій, придбання ліків тощо. Крім того, до настання повноліття дитини вона самостійно несла також і витрати на навчання та розвиток дитини. Вказує, що загальна сума понесених нею додаткових витрат у зв`язку з лікуванням, розвитком та навчанням неповнолітнього на той час сина становить 99 065,70 грн., половина з яких підлягає стягненню з відповідача. Вважає, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема, її хворобою. Вказує, що чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі у додаткових витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються при визначені судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на дитину в розмірі 49 532,95 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , 23883,25 грн. додаткових витрат на сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 29883,25 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що додаткові витрати на утримання дитини не є додатковими коштами, які підлягають стягненню з платника аліментів через те, що сума аліментів не покриває усіх необхідних витрат на дитину. Зазначає, що навчання з метою здобуття професійної освіти та навчання дитини в приватній школі не є витратами, що викликані особливими обставинами, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, а є витратами на утримання дитини, тобто аліментами. Крім того, навчання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спрямоване виключно на здобуття професійної освіти та не має ніякого відношення до здібностей дитини, тому не може належати до додаткових витрат. Вказує, що жодні з підтверджених документами витрат на лікування не мають систематичного характеру, відтак мають покриватися за рахунок сплати аліментів. Вважає, що витрати на огляди в приватних медичних закладах є необгрунтованими, оскільки такі консультації та процедури можна отримати і в комунальних закладах охорони здоров`я на безоплатній основі. Наголошує, що сплачених ОСОБА_1 аліментів за період з серпня 2022 року по листопад 2023 року достатньо для повної оплати всіх заявлених позивачем витрат. Звертає увагу, що задовольнивши позовні вимоги лише на 48,22 %, суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача всю суму реально встановленої вартості правничої допомоги. Крім того, суд помилково поклав на відповідача судовий збір в повному розмірі, а не пропорційно до задоволених позовних вимог. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, якиму задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 липня 2024 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року призначено на 12 год. 00 хв. 28 серпня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 05 вересня 2024 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 28 серпня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 05 вересня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що витрати, понесені позивачем на оплату медичного обстеження та лікування дитини, а також навчання дитини у вищому навчальному закладі, є додатковими в розумінні ст. 185 СК України, відтак половина з них в розмірі 23883,25 грн. підлягають стягненню з відповідача, а інші витрати, понесені позивачем на купівлю одягу та техніки не викликані особливими обставинами і не є додатковими витратами на утримання дитини в розумінні статті 185 СК України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 березня 2019 року.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим повторно 13 березня 2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 18 від 08 квітня 2024 року, виданою ОСББ «Квітка-1», ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,щомісячно, починаючи з 17 травня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованапостановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 185 СК України передбачає, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір таких витрат визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, понесених додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.

Під час розгляду цивільної справи № 6-1489цс17 Верховний Суд України роз`яснив, що до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину має бути обгрунтованим та підтверджуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до роз`яснень п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», щодо передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягти лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини (аліментів).

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розмір понесених додаткових витрат на дитину має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Медичного центру Святої Параскеви, де за результатами медичних обстежень у нього виявлено недостатність кардії, еритематозну гастропатію, еритематозну бульбопатію, солітарну праву нирку.

З 23 листопада 2022 року до 28 листопада 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за направленням ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходився на стаціонарному лікуванні у Відокремленому підрозділі «Лікарня святого Миколая» Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги», де за результатами спеціальних досліджень виявлена агенезія лівої нирки, компенсаторно збільшена права нирка та встановлений діагноз хронічний пієлонефрит одинокої правої нирки, що підтверджується актом дослідження стану здоров`я.

Крім того, за результатами обстеження в ТзОВ «Лікарня Експерт» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено діагноз геморой, а за результатами обстеження в ТзОВ «Повноділ» встановлений діагноз К82.8 інші уточнені хвороби жовчного міхура та призначені відповідні курси лікування.

У зв`язку з проблемами зі здоров`ям ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив різноманітні додаткові медичні обстеження та здавав необхідні аналізи, в тому числі і за призначенням та направленням лікарів.

Наявними в матеріалах справи квитанціями, фіскальними чеками та актами про надання медичних послуг підтверджується, що у зв`язку з лікуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач понесла витрати, загальний розмір який становить 17666,50 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що витрати, понесені ОСОБА_3 на оплату лікування та проведення медичних обстежень в розмірі 17 666,50 грн., є додатковими витратами на дитину в розумінні положень ст. 185 СК України, оскільки викликані особливими обставинами, а саме, станом здоров`я дитини та рекомендовані лікуючими лікарями, тому половина понесених витрат в розмірі 8833.25 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Довідкою № 468101/112 від 29 квітня 2024 року, виданою Львівською філією АТ «Укртелеком», підтверджується, що ОСОБА_1 з 07 листопада 2014 року працює в Львівській філії АТ «Укртелеком» на посаді директора департаменту, а його заробіток за період з серпня 2022 року до листопада 2023 року становив 443282,75 грн.

Отже, ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, відтак має можливість сплатити половину додаткових витрат на дитину, понесених ОСОБА_3 , у зв`язку з незадовільним станом здоров`я дитини.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 покликається на те, що у зв`язку з навчанням дитини за контрактом в Національному університеті «Львівська політехніка» понесла додаткові витрати на оплату навчання в розмірі 30200 грн., тому вважає, що половина з них, підлягає стягненню з відповідача.

07 листопада 2023 року ОСОБА_4 досяг повноліття.

Довідкою № 195 від 21 березня 2024 року, виданою Національним університетом «Львівська політехніка», підтверджується, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є студентом першого курсу денної форми навчання рівня бакалавр Інституту економіки і менеджменту Національного університету «Львівська політехніка» і закінчує навчання у червні 2027 року.

09 серпня 2023 року між Національним університет «Львівська політехніка» та ОСОБА_3 укладено договір про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 600-12к, предметом якого є підготовка університетом здобувача вищої освіти ОСОБА_4 за рахунок коштів замовника.

Умовами договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців №600-12к від 09 серпня 2023 року передбачено, що загальна вартість платної освітньої послуги за весь термін навчання без урахування інфляції становить 120800.00 грн., а вартість освітньої послуги за 2023/2024 навчальний рік становить 30200 грн.

Квитанцією до прибуткового касового ордера № 01862 від 09 серпня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_3 на підставі договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців №600-12к від 09 серпня 2023 року сплатила Національному університету «Львівська політехніка» 30200 грн.

Обгрунтовуючи підстави для задоволення позовних вимог в цій частині позивачка просить стягнути зазначену суму за статтею 185 СК України, обґрунтовуючи це як обов`язок відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

Системне тлумачення частини другої статті 185 СК України статті 182 СК України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Так, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Наявність таких має доводити особа,що заявила позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.

Ці кошти є додатковими на відміну від коштів, що отримуються на утримання дітей (аліментів).

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей.

Навчання дитини у вищому навчальному закладі з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливим обставинами в розумінні ст. 185 СК України.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах правовідносини батьків утримувати повнолітню дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги у спосіб сплати аліментів. (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проживання, проїзд тощо.

Нормами цієї глави СК не встановлено самостійного окремого від аліментів способу зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те. шо витрати, понесені позивачкою на навчання дитини у вищому навчальному закладі не належать до додаткових витрат, понесених на дитину, оскільки не викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом), понесені нею на навчання сина, не є такими в розумінні статті 185 СК України, відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача половини понесених витрат, пов`язаних з навчанням, загальна сума яких становить 30200 грн.

Відтак, висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача додаткових витрат на навчання дитини у вищому навчальному закладі є безпідставними, позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, оскільки стягнення з відповідача таких витрат не ґрунтується на нормах ст. 185 СК України.

Слід зазначити, що у випадку, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення дитиною 23 років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 СК України.

Наявними в матеріалах справи квитанціями та фіскальними чеками, які надані позивачем, підтверджується, що ОСОБА_3 понесла витрати на придбання одягу та взуття для ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загальна сума яких становить 17898 грн., а також витрати на придбання мобільного телефону та безпровідних навушників, загальна сума яких складає 33298 грн., однак такі витрати є добровільним волевиявленням одного із батьків, у даному випадку матері, та не пов`язані з особливими обставинами.

Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що обов`язок батьків брати участь в утриманні дитини є рівним, ОСОБА_1 також повинен нести додаткові витрати на утримання дитини, колегія суддів приходить до висновку, що понесені позивачкою додаткові витрати підлягають поділу в рівних частках між батьком та матір`ю дитини, а відтак з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 8833.25 грн. додаткових витрат на утримання дитини, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду слід змінити.

Стаття 181 СК України передбачає, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.

З врахуванням вищенаведеного та передбаченого статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності, колегія суддів вважає неможливим вирішити спір з врахуванням положень статті 199 СК України, та роз`яснює, що позивачка не позбавлена права та можливості звернутися з позовом про стягнення коштів на утримання повнолітнього сина у зв`язку з навчанням.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_3 звільнено від сплати судового збору, судові витрати, понесені ОСОБА_1 мають компенсуватися пропорційно до відхиленої частини вимог за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , то на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1492.86 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Однак, враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 215.96 грн. судового збору за подання позову.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1276.90 грн. судового збору судового збору за подання апеляційної скарги.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_3 в позовній заяві просила понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. покласти на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов підлягає до задоволення, такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була сума таких витрат обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.

З матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2024 року між ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням «Лекс Вектор» укладено договір про надання правової допомоги № 01, за предметом якого є надання клієнту усіма законними методами та способами правової допомоги у справі про стягнення витрат на неповнолітню дитину.

Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги № 01 від 01 квітня 2024 року передбачено. що за послуги, що надаються адвокатським об`єднанням відповідно до умов цього договору, клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у фіксованому розмірі 10 000 грн.

Актом про надання правової допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги № 01 від 01 квітня 2024 року, складеним 04 квітня 2024 року, підтверджується, що ОСОБА_3 надані наступні послуги з правничої допомоги: розроблення правової позиції по справі; надання усних консультацій; підготовка та подання позовної заяви, представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції.

Отже, розмір гонорару адвоката за надання послуг з правничої допомоги ОСОБА_3 в суді першої інстанції є фіксованим, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним та становить 10 000 грн.

Враховуючи те, що сторонами в договорі передбачено фіксований розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги, відповідач не звертався до суду із заявою про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції в розмірі 1800 грн., що пропорційно до задоволених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, що є першою процесуальною заявою позивача в суді апеляційної інстанції представником позивача заявлено про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, в розмірі 6000 грн.

На підтвердження понесених ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником позивача надано договір про надання правової допомоги № 32 від 08 серпня 2024 року, на підставі якого адвокатське об`єднання «Лекс Вектор» надає ОСОБА_3 правничу допомогу у даній справі в суді апеляційної інстанції, а також Акт про надання послуг № 1 відповідно до договору про надання правової допомоги № 32 від 08 серпня 2024 року, складений 09 серпня 2024 року.

Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги № 32 від 08 серпня 2024 року передбачено. що за послуги, що надаються адвокатським об`єднанням відповідно до умов цього договору, клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у фіксованому розмірі 6 000 грн.

Згідно з актом про надання послуг № 1 відповідно до договору про надання правової допомоги № 32 від 08 серпня 2024 року, складеним 09 серпня 2024 року, виконавець надав клієнту послуги відповідно до договору в повному обсязі вартість яких становить 6000 грн., а у клієнта відсутні претензії щодо якості наданих послуг.

Враховуючи те, що апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи, судове засідання в суді апеляційної інстанції не проводиться, беручи до уваги складність справи, а також те, що позовні вимоги задоволено лише частково, колегія вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 700 грн. понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Крім того, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася із заявою про відшкодування відповідачу понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000 грн.

08 липня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Валько та партнери» укладено угоду, за умовами якої замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу по захисту прав та інтересів замовника у справі щодо стягнення з замовника відшкодування витрат на утримання неповнолітньої дитини.

За послуги, надані адвокатом, замовник сплачує гонорар (винагороду) в розмірі 4000грн. за одну годину роботи адвоката (п. 4.1 угоди від 08 липня 2024 року).

Згідно з актом про надання правничої допомоги, складеним 19 липня 2024 року, в порядку та на умовах, визначених угодою від 08 липня 2024 року, адвокат надав замовнику правничу допомогу, що полягала у ознайомленні з матеріалами справи та рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року, на що адвокат витратив 30 хв. часу, а також у підготовці та поданні апеляційної скарги на рішення суду, на що адвокат витратив 1 год. часу.

Враховуючи, складність справи, принцип співмірності судових витрат, час, витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг, а також те, що судом апеляційної інстанції частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку про те, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн., що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1800 грн. понесених витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції та 700 грн. витрат за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, а з позивача на користь відповідача 2500 грн. понесених витрат за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року змінити зменшивши розмір понесених додаткових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23883.25 грн. до8833.25 грн.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. та в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 1211,20 грн. судового збору скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_1 1276.90 грн. судового збору судового збору за подання апеляційної скарги за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 05.09.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк