КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/5161/24 Головуючий у 1 інстанції: Козлов Р.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Мельника Станіслава Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання його падчерки, неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, а саме: у розмірі 10 000 гривень, з урахуванням щорічної індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову, позивачка зазначила, що протягом 2006-2008 років вона та громадянин Латвії ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних відносинах. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у позивача та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дочка, ОСОБА_3 . Відсутність порозуміння у справах сім`ї призвели до втрати у позивача та ОСОБА_7 почуття любові та поваги один до одного, внаслідок чого від січня 2009 року вони перестали підтримувати фактичні шлюбно-сімейні відносини та жити разом.

Зазначала, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин по теперішній час неповнолітня дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Батько дитини проживає у Латвії і фактично не приймає участі у її вихованні та утриманні.

Разом з тим, у подальшому позивачка 24.11.2012 року уклала шлюб із ОСОБА_2 , відповідачем по справі.

Під час перебування у шлюбі у позивачки та відповідача народились спільні діти, а саме: дочки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис № 2263 від 25.09.2013, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ) та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис № 267 від 22.01.2016 року, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

У вересні 2016 року родині позивачка та відповідача надано статус багатодітної сім`ї.

З моменту укладення шлюбу між сторонами і до грудня 2023 року відповідач матеріально утримував (забезпечував) свою падчерку (неповнолітню дитину ОСОБА_3 ) та приймав активну участь у її вихованні.

Однак, у грудні 2023 року між позивачкою та відповідачем відбувся конфлікт, у тому числі в частині щодо способів та методів виховання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , її освіти та подальшого майбутнього, внаслідок чого відповідач відмовився у подальшому матеріально утримувати (забезпечувати) дитину, хоча має для цього об`єктивну можливість.

Разом з тим, внаслідок скрутного фінансового становища та труднощів у підприємницькій діяльності, на даний час позивачка не може самостійно утримувати свою дочку, неповнолітню дитину, ОСОБА_3 , не може забезпечити їй гармонійний розвиток, рівень життя, якаий би був достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку дитини, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись до суду з цим позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання його падчерки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує, що позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з позивача на користь відповідача аліменти на утримання його падчерки, неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, а саме: у розмірі 10 000 гривень, з урахуванням щорічної індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала положеннями ст.ст.268 та 272 СК України та наявністю у неї скрутного фінансового положення, внаслідок якого вона не може самостійно утримувати свою доньку.

Вказує, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд ухвалити рішення про задоволення позову за результатами проведення підготовчого судового засідання.

Також зазначала, що за умови визнання відповідачем позову, є очевидним, що рішення суду першої інстанції не відповідає якнайкращим інтересам неповнолітньої дитини.

Судом першої інстанції з незрозумілих причин надано перевагу інтересам відповідача, а не інтересам неповнолітньої дитини, хоча при цьому відповідач визнавав позов та погоджувався на стягнення з нього аліментів на утримання своєї падчерки.

Також не ґрунтується на вимогах закону і висновки суду першої інстанції про те, що визнання відповідачем позову буде порушувати законні права та інтереси останнього, оскільки покладає на нього обов`язок утримувати дитину до її повноліття.

Так, відповідно до ч.2 ст.268 СК України суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Крім того, відповідно до ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267- 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, у разі необхідності та за наявності для того відповідних фактичних підстав, закон надає можливість відповідачу у подальшому за його позовом бути звільненим від сплати аліментів на утримання падчерки.

Вказувала, що суд може не прийняти визнання позову відповідачем виключно у двох випадках: 1) визнання позову суперечить вимогам закону; 2) визнання позову порушує свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача).

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, у даному випадку суд не прийняв визнання позову з боку відповідача, з тих підстав, що начебто воно буде порушувати інтереси саме відповідача, а не будь-якої іншої третьої особи.

Таким чином, суд першої інстанції не прийняв визнання позову відповідача з підстав, що прямо не передбачені процесуальним законом.

Разом з тим, необхідно звернути увагу апеляційного суду на те, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачається, що у даному випадку у суду першої інстанції не було законних підстав не приймати таке визнання позову з боку відповідача.

Крім того, необхідно зауважити, що у порушення вимог ч.4 ст.206 ЦПК України суд першої інстанції не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання Відповідачем позову.

З викладеного вбачається, що безпідставно не прийнявши визнання позову з боку відповідача, суд першої інстанції порушив засади змагальності та диспозитивної цивільного судочинства, що у подальшому призвело до неправильного вирішення справи.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У червні 2024 року ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду заяву про визнання апеляційної скарги, в якій зазначає, що не заперечує щодо ухвалення судом рішення про задоволення позову та просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що не дивлячись на визнання відповідачем позову у повному обсязі, відсутні підстави для прийняття такого визнання, оскільки воно буде порушувати інтереси відповідача шляхом покладення на нього обов`язку утримувати дитину до її повноліття, в той час. як добровільне утримання відповідачем своєї падчерки може носити тимчасовий характер.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що протягом 2006-2008 років ОСОБА_1 та громадянин Латвії ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних відносинах. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у позивачки та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна донька ОСОБА_3 .

Як зазначила позивачка у своєму позові від січня 2009 року, вони перестали підтримувати фактичні шлюбно-сімейні відносини та жити разом. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин по теперішній час неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивакою.

У подальшому позивачка 24.11.2012 року уклала шлюб із ОСОБА_2 (актовий запис № 3146, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 ).

Під час перебування у шлюбі у сторін народились спільні діти, а саме: дочки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис № 2263 від 25.09.2013, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ); 2. донька, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис № 267 від 22.01.2016, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначала, що внаслідок скрутного фінансового становища та труднощів у підприємницькій діяльності, на даний час вона не може самостійно утримувати свою дочку, неповнолітню дитину, ОСОБА_3 , не може забезпечити їй гармонійний розвиток, а також рівень життя, який би був достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку дитини, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись до суду з цим позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання його падчерки.

Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Описана диспозиція сказаної статті покладає обов`язок на батьків утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи, батьком дитини про стягнення аліментів на користь якої заявлено вимогу є громадянин Латвії ОСОБА_5 , а не відповідач, про що свідчить копія свідоцтва про встановлення батьківства.

За ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч.1 ст.42 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно положень СК України обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу.

Судом також встановлено, що відповідач не є рідним батьком дочки позивачки ОСОБА_3 , тому суд не вбачав підстав для задоволення позову шляхом покладання на нього обов`язку її утримання до повноліття, який у даному конкретному випадку законом на нього не покладено.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначав, що позивачкою не надано суду документального підтвердження, що відповідач удочерив свою падчерку.

Щодо заяви про визнання апеляційної скарги, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності.

При цьому, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, оскільки ОСОБА_2 не є рідним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не удочиряв її, тому покладення на нього обов'язку її утримання буде порушенням вимог СК Україин.

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що не дивлячись на визнання ОСОБА_2 позову у повному обсязі, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, відсутні підстави для прийняття такого визнання, оскільки воно буде порушенням вимоги закону.

За наведених обставин, апеляцяійний суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем апеляційної скарги, оскільки таке визнання порушуватиме інтереси ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Мельника Станіслава Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: