Справа № 203/1772/24
Провадження № 2/0203/999/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сядро Г.Г.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

09.04.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди, в якому просить суд:

- визнати образливі висловлювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які були висловлені 24.10.2022 року в залі судового засідання Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська;

- зобов`язати ОСОБА_2 вибачитися перед ОСОБА_3 в залі судового засідання Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у присутності осіб, які були присутні та чули образливі висловлювання ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплачений судовий збір у розмірі 4239,10 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є діючим адвокатом та 24.10.2022 року в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська здійснював повноваження як захисник обвинуваченого ОСОБА_4 під час розгляду кримінальної справи №199/10352/21. У ході судового розгляду кримінальної справи для допиту в якості свідка був викликаний цивільний чоловік потерпілої особи ОСОБА_2 , який у ході допиту висловив у присутності осіб під час слухання кримінальної справи наступні слова (дослівно на російській мові): «Эти мрази, которые подняли руку на женщину и мрази, которые их защищают». У зв`язку з цим, позивач вважає, що ОСОБА_2 висловив відносно нього та інших захисників в залі Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська образливі слова, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Позивач вказав, що він є адвокатом, зарекомендував себе як гарний спеціаліст, має гарну ділову та незаплямовану репутацію. Тому позивач вважає, що відповідач не мав жодних правових та моральних підстав у правовій державі на образливі щодо нього висловлювання. Також позивач вважає, що образливими висловлюваннями на його адресу йому було завдано моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 50000,00 грн.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди.

21.05.2024 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він не погоджується з позовними вимогами та просить суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач наголосив на тому, що в контексті фактичних обставин та наведених ним у відзиві норм права, висловлювання, зафіксоване на аудіозаписі: «А как еще можно относиться к мразям, которые подняли руку на женщину и к мразям, которые их защищают», не стосується ОСОБА_3 та будь-якої конкретної особи, бо не містить відомостей про анкетні дані будь-якої фізичної особи, не містить будь-якого фактичного твердження про те, що таке висловлювання стосується ОСОБА_3 саме як адвоката, не містить тієї сукупності відомостей про події та явища, які за цим висловлюванням можна ідентифікувати, щоб надати подальшу оцінку чи існували такі події взагалі, і якщо існували, то чи відомості про них відповідають дійсності (повні або перекручені). Вказане висловлювання, зафіксоване на аудіозаписі, є саме оціночним судженням, оскільки воно не містить фактичних даних, а є формою загальної критики та оцінки дій, а відтак такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Тому, на думку відповідача, є неспроможними доводи позивача про те, що спірне висловлювання стосується його особисто, в тому числі як адвоката, якого він нібито, на його хибне переконання, назвав «мразями» у множині, та допустив образливі висловлювання щодо нього.

Також відповідач заперечує проти задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн, вважаючи її невмотивованою та необґрунтованою. Відповідач вважає вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн безпідставною, оскільки такі витрати можуть бути відшкодовані позивачу тільки у разі задоволення позовних вимог. Крім того, відповідач зауважив, що позовна заява була підписана самим позивачем, а не адвокатом. Обсяг поданих доказів у справі не є значним. Тому відповідач просить суд відмовити у стягненні з нього витрат на правничу допомогу або зменшити їх розмір до 1 грн.

Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це вказано вище. При цьому представник позивача зазначив, що ОСОБА_3 є адвокатом та здійснював повноваження захисника обвинуваченого, коли під час судового засідання відповідач висловив образливі висловлювання на адресу позивача як захисника.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, вважаючи їх безпідставними. За твердженнями відповідача, вказана у позові фраза є перекрученою, бо під час його допиту як свідка в кримінальній справі він запитував (далі російської мовою дослівно): «А как ещё можно относиться к мразям, которые подняли руку на женщину и к мразям, которые их защищают?!». Відповідач не мав на увазі саме позивача як захисника обвинуваченого. Тому відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до відповіді №538781 від 11.04.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, на запит суду, зроблений на виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 14.05.2021 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , дата зняття з реєстрації: 14.05.2021 року.

Ухвалою суду від 15.04.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26.06.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10:00 годину 19.08.2024 року.

У судове засідання 19.08.2024 року з`явились всі учасники справи.

Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова учасників справи, та у судовому засіданні 19.08.2024 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є адвокатом, що підтверджується копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №485 від 15.04.1998 року.

05.03.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив вирок у кримінальній справі №199/10352/21, провадження №1-кп/199/44/24, в об`єднаному кримінальному провадженні за №№0000901 та 0000484 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15 та п. п. 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 309 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 та п. п. 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 309 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 та п. п. 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

За змістом вирок вказано, що під час судового засідання 05.03.2024 року участь у ньому брали, зокрема, потерпіла ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Також 24.10.2022 року в якості свідка показання давав ОСОБА_2 .

Під час судового засідання судом був заслуханий аудіозапис, наданий суду на флеш-накопичувачі, що міститься в матеріалах справи (а.с.10), та встановлено, що 24.10.2022 року під час допиту в якості свідка відповідач запитав (далі російської мовою дослівно): «А как ещё можно относиться к мразям, которые подняли руку на женщину и к мразям, которые их защищают?!».

На підтвердження тверджень про те, що на розгляді у суді перебуває інша цивільна справа про захист честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди за позовом іншого захисника адвоката Шутліва С.С., відповідач надав суду копію позовної заяви ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, надану представником позивача адвокатом Ткаченком Денисом Володимировичем, позивач надав суду копії: договору про надання правової допомоги від 08.04.2024 року, акт наданих послуг від 08.04.2024 року на загальну суму 30000,00 грн.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу захисту честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до положень ст. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності.

У частині 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до положень ст. 201 ЦК України, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з положеннями ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пунктах 4, 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Також у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Таким чином, відповідно до положень статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) (постанови ВС від 03 червня 2020 року у справі №712/1141/18, від 17 квітня 2019 року у справі №760/11161/17, від 21 січня 2019 року у справі №757/11377/17-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 757/15956/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі №462/4634/17-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 757/72390/17-ц, від 30 липня 2020 року у справі №200/20351/18-ц, від 15 квітня 2019 року у справі №182/6720/17-ц, від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17).

При цьому фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування (постанови ВС від 18 березня 2021 року у справі №927/791/18, від 13.03.2024 року у справі №712/10999/22, провадження №61-13517св23).

Відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657-XII, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Так, образливим виразом є суб`єктивна думка не про об`єкт, а про суб`єкт, висловлювання у брутальній, принизливій формі, що принижує честь, гідність і ділову репутацію особи.

У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 липня 2020 року у справі №200/20351/1 (провадження №61-21258св19), від 30 вересня 2020 року у справі №728/1144/19 (провадження №61-10669св20), від 20 березня 2019 року у справі №758/14324/15-ц (провадження №61-19478св18), від 24 квітня 2019 року у справі №569/5269/16-ц (провадження №61-508св17).

Також Європейський суд з прав людини в пункті 46 рішення у справі «Lingens v. Austria» від 8 липня 1986 року виклав правову позицію, за якою наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні, яку суд враховує, з огляду на вимоги ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова ВС від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (постанова ВС від 13.03.2024 року у справі №712/10999/22, провадження №61-13517св23).

Способи судового захисту гідності та честі передбачені ст.ст.16, 277 ЦК України.

У пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Разом із тим не суперечить закону визнання судом мирової угоди, за умовами якої сторони як спосіб захисту гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи передбачають вибачення перед потерпілим.

Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач висловив у судовому засіданні під час судового розгляду кримінального провадження та його допиту як свідка питання (дослівно мовою оригіналу російська мова): «А как ещё можно относиться к мразям, которые подняли руку на женщину и к мразям, которые их защищают?!». Водночас у позовній заяві позивач вказав такий вислів: «Эти мрази, которые подняли руку на женщину и мрази, которые их защищают» (мова оригіналу російська мова). На думку позивача, відповідач висловився саме на його адресу та на адресу інших захисників в залі суду. Він вважає вказані слова такими, що принижують його честь, гідність, ділову репутацію.

Однак, судом було встановлено, що спірне висловлювання відповідача має характер узагальненого риторичного запитання, бо було висловлене відповідачем в залі суду під час його допиту як свідка для емоційного підсилення своєї думки, тобто є узагальнено емоційно забарвленим висловлюванням, власним судженням відповідача, а не його фактичним твердженням. Тим більше, як пояснив відповідач, він давав показання як свідок у кримінальній справі №199/10352/21, в якій потерпілою є особа, з якою він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_7 .

При цьому суд дійшов висновку, що спірний вираз відповідача не був спрямований на певного суб`єкта, яким би був позивач ОСОБА_3 , та який виконував свої професійні обов`язки в залі суду як захисник обвинуваченого. Суд бере до уваги і те, що за позицією позивача вислів відповідача міг стосуватися і інших захисників, які перебували в залі суду, тобто висловлювання відповідача не було суб`єктивно спрямованим.

Отже, позивач не довів суду належними та допустимими доказами факт висловлення відповідачем саме відносно нього образливих висловлювань, які би принижували його честь, гідність та ділову репутацію. Тому такий вираз відповідача не можна вважати фактичним твердженням, бо він є оціночним судженням, яке не містить фактичних даних та не підлягає спростуванню, доведенню його правдивості.

Судом не було встановлено наявності сукупності обставин щодо поширення відповідачем інформації, що стосується певної фізичної особи, тобто позивача, поширення відповідачем недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, оскільки оспорюване висловлювання відповідача є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню, доведенню його правдивості, поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Також судом не було встановлено і наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення, тобто наявності загальних умов цивільно-правової відповідальності, що було б підставою для відшкодування моральної шкоди: протиправний характер дій відповідача, наявність у потерпілої особи шкоди або збитків, причинний зв`язок між поведінкою відповідача та наступними шкідливими наслідками, вина відповідача.

Це, своєю чергою, є підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання висловлювань відповідача в залі судового засідання 24.10.2022 року під час судового розгляду Амур-Нижньодніпровським судом м. Дніпропетровська судової справи №199/10352/21, провадження №1-кп/199/44/24, в об`єднаному кримінальному провадженні за №№0000901 та 0000484 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, та стягнення, у зв`язку з цим, моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

При цьому з приводу позовної вимоги про зобов`язання відповідача вибачитися перед позивачем в залі судового засідання у присутності осіб, які були присутніми та чули образливі висловлювання відповідача, суд зазначає, що така позовна вимога є безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню.

Оскільки, по-перше, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК, а по-друге, відсутність підстав для визнання оспорюваного висловлювання недостовірним, таким, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, виключає необхідність його спростування.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

З приводу вимог позивача про стягнення судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача та йому не відшкодовуються

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 . При цьому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 30.08.2024 року.

Суддя Ф.М. Ханієва