УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 757/25795/22-ц

провадження № 61-11796ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 30 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М., за реєстровим номером 4236, з терміном повернення до 30 жовтня 2015 року, за умовами якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 150 000,00 дол. США, що еквівалентно 757 500,00 грн.

В цей же день позивач уклала договір про надання невідновленої кредитної лінії від 30 жовтня 2006 року № 38-05/3/98 з АКІБ «Укрсоцбанк», розмір кредиту становив 163 415,00 дол. США. У зв`язку із тим, що банк вимагав для укладення кредитного договору в заставу майно, позивач попросила у відповідача надати в заставу своє майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2006 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 38.02/857. Згідно з п. 1.3.1. цього договору майновим поручителем ОСОБА_4 є ОСОБА_3 , яка передає кредитору свою трикімнатну квартиру, загальною площею 66,7 кв. м, жилою площею 36,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , заставною вартістю 1 178 922,00 грн в іпотеку.

В зазначених договорах стороною (позичальником) була ОСОБА_4 , і це свідчить про той факт, що саме вона отримувала та повертала кредитні кошти.

Фактично договір позики від 30 жовтня 2006 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з метою отримання відповідачем гарантій від позивача, що кредит буде сплачуватись належним чином, а отже, по факту грошові кошти за договором позики не передавились. Тобто, фактично договір позики є безгрошовим. Факт передачі грошових коштів у договорі позики відсутній, так як і відсутні будь-які документи, що підтверджують факт отримання коштів по договору позики. Свідченням того, що договір позики укладався лише як гарантія для відповідача і про дійсні наміри позивача добросовісно сплачувати кредит є те, що і кредитний договір і іпотечний договір і договір позики укладалися в один день.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики вона не отримувала та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме копією нотаріально посвідченого договору позики, а обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами нотаріально посвідченого договору позики, позивачем не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в тому числі і під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення частини заборгованості за договором позики. Фактично вимоги були пред`явлені після вирішення спору про стягнення боргу за правочином Верховним Судом, а відтак посилання відповідача на те, що пред`явлені позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики, є слушними та такими, що заслуговують на увагу.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що одержання грошових коштів підтверджується пунктом 1 договору позики, власноручно підписаного позивачем. Справжність підпису ОСОБА_2 та факт передачі коштів позикодавцем позичальнику засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. Таким чином, підписаний власноручно ОСОБА_2 та нотаріально посвідчений договір позики підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання нею від ОСОБА_3 грошових коштів та обов`язок їх повернути. Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Доводи позивача про те, що договір позики укладався лише як гарантія для відповідача, що позивача буде добросовісно сплачувати кредит, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 самостійно обрано спосіб захисту цивільного права чи інтересу, а саме шляхом визнання договору позики недійсним.

05 серпня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_2 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій в оскарженому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2017 року у справі

№ 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі

№ 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 475/526/15- ц, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою і у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником. Натомість суди не встановили справжню природу укладеного спірного договору, так як на меті укладеного договору не була передача грошових коштів в позику, який лише був гарантією для відповідача щодо повернення позивачкою кредиту банку, оскільки вона є заставодавцем за договором застави від 30 жовтня 2016 року. Тому суди мали звернути увагу на доводи позивачки про те, що при нотаріальному оформленні договору позики 30 жовтня 2016 року між сторонами відповідачка грошові кошти позивачці не передавала, тому ці обставини є істотними, а договір вважається неукладеним.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 30 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. за реєстровим номером 4236.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору, позикодавець передав, а позичальник прийняв грошову суму в розмірі 757 500,00 грн, які зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 30 жовтня 2015 року.

Згідно з пунктом 3 договору позики від 30 жовтня 2006 року вказана сума на день укладення договору еквівалентна 150 000,00 дол. США.

30 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання невідновленої кредитної лінії № 38-02/3/98, розмір кредиту становив 163 415 дол. США, зі сплатою 12,85 відсотків річних, строк повернення 30 жовтня 2021 року.

30 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та АКІБ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір № 38.02/857, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М., за реєстровим номером 4426.

Згідно з пунктом 1.1. цього договору, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю, в якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,7 кв. м, жилою площею 36,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , заставною вартістю 1 178 922,50 грн.

З довідки банку від 02 вересня 2015 року вбачається, що станом на дату видачі довідки ОСОБА_4 за кредитним договором сплачено банку борг за кредитом в сумі 23 742,58 дол. США та відсотки в сумі 60 928,22 дол. США.

16 жовтня 2019 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 , взяла прізвище чоловіка та стала ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року у справі № 757/49303/18 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення частини боргу за договором позики задоволено. Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 частину заборгованості за договором позики у сумі 100 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року рішення суду скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 частину заборгованості за договором позики у сумі 100 000,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 757/49303/18.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16 зроблено висновок, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 зазначено, що «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19)).

У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 638/289/18 вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. З урахуванням вищенаведених положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції встановив, що у справі № 638/22174/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, предметом позову був саме спірний договір позики від 16 січня 2011 року. У вказаній справі судами встановлено правомірність спірного правочину, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягали повторному доказуванню при розгляді цієї справи».

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

У цій справі суди встановили, що відповідно до пункту 1 оспорюваного договору позики, позикодавець передав, а позичальник прийняв грошову суму в розмірі 757 500,00 грн, які зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 30 жовтня 2015 року. Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 частину заборгованості за договором позики у сумі 100 000,00 грн. При розгляді наведеної справи суди встановили, що «між сторонами дійсно було укладено у письмовій формі договір позики, який має реальний характер і є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, звертаючи увагу на те, що строк дії договору, на її думку, закінчився 30 жовтня 2009 року. Звертаючись до суду з позовом 05 жовтня 2018 року, позивач не пропустив строк звернення до суду, що унеможливлює застосування судом позовної давності у даному спорі».

За таких обставин суди обґрунтовано врахували обставини, встановлені у справі № 757/49303/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення частини боргу за договором позики, так і необхідність дотримання принципу правової визначеності, оскільки у діях позивача вбачається виключно прагнення переглянути в межах цієї справи судове рішення, прийняте в іншій справі про стягнення з неї заборгованості, яке набрало законної сили. Тому відхилили доводи позивача щодо іншої правової природи договору позики та що грошові кошти під час підписання договору позики не передавалися. Відповідні обставини мали б доводитись позивачем у справі № 757/49303/18.

Встановивши відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики, суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2017 року у справі

№ 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі

№ 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 475/526/15- ц, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, є необґрунтованими, оскільки оскаржені судові рішення, з урахуванням установлених в цій справі обставин, наведеним у цих постановах висновкам не суперечать.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року у справі № 757/25795/22-ц.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко