КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/8472/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 , через адвоката Мороза В.А. (ордер, свідоцтво, т.1 а.с.8, 9), звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання їхньої спільної дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що викликані необхідністю лікування дитини, оздоровлення та розвитку здібностей, у розмірі 114 125,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син - ОСОБА_3 . Батьки дитини не підтримують відносини, проживають окремо.

ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 разом із дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

03 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 у розмірі частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 липня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2022 року розірвано шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що відповідачка не приймає участі у додаткових витратах на утримання дитини, позивач сплачує за навчання у репетитора із шкільної підготовки, харчування, проїзд, комунальні послуги, побутові потреби дитини, одяг, взуття, несе витрати по оплаті за участь сина у різних гуртках; у червні, липні 2022 року були витрати на оздоровчий відпочинок сина. Позивач вказує, що ним понесено таких додаткових витрат на загальну суму 228 251,04 грн, що підтверджено відповідними квитанціями, платіжними дорученнями, чеками, тому відповідачка, як мати, повинна відшкодувати позивачу половину таких витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 322 гривні 00 коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, у розмірі 3 398 гривень 15 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 31 гривню 24 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, всупереч положенням статті 89 ЦПК України, не взяв до уваги докази, які надавались позивачем на підтвердження позовних вимог та обставин щодо понесення позивачем додаткових витрат на утримання дитини.

Зокрема, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині витрат з оплати послуг занять лікувальною фізкультурою, безпідставно відмовив у задоволенні вимог щодо компенсації понесених позивачем витрат на придбання спортивного інвентаря. Зазначене свідчить про неналежний аналіз умов Договору про надання таких послуг, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яким передбачено обов`язок замовника придбати та передати дитині необхідний інвентар для занять, вартістю 3700 грн. З урахуванням вказаного, позивач вважає, що розподілу між сторонами підлягають, серед іншого, додаткові витрати на ЛФК у повному обсязі - 8694,00 грн.

Суд також не звернув уваги на доказ, підтверджуючий проходження дитиною курсу занять з реабілітологом у період з 19.05.2023 по 02.06.2023, а саме - на Лист від Центру реабілітації та нейротерапії A.KID.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам щодо понесення позивачем витрат на оплату стоматологічного лікування сина.

Вважає також, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату логопеда в сумі 850 грн, взявши до уваги визнання відповідачкою позову в цій частині. На думку позивача, згідно змісту відзиву на позов, відповідачка визнала половину витрат на логопеда в цілому, без фіксованої суми, тому до стягнення підлягають витрати на суму 4013,41 грн.

Вважає також необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що витрати позивача на оплату репетиторів дошкільної та шкільної підготовки, занять вокалом та музикою, не є додатковими витратами. Також вказує, що витрати на придбання мобільного телефону, ортопедичної парти та крісла не можна віднести до такої категорії витрат, як аліменти, оскільки вони носили одноразовий характер, а тому є додатковими.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що відповідачка ОСОБА_2 неодноразово погоджувалась із тим, що їхній з позивачем син потребує додаткових витрат. Зокрема, у справі № 755/11062/22 у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що син ОСОБА_6 потребує посиленого домашнього догляду, додаткових занять, корекційної роботи психолога.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти наведених у ній доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що суд першої інстанції дослідив усі докази, подані обома сторонами по справі, та дав їм належну оцінку, про що зазначено у рішенні.

Вказує, що Лист від Центру реабілітації та нейротерапії та калькуляція послуг, зазначена на зворотній стороні цього листа, поданого позивачем, не можна брати до уваги, оскільки це документи, які призначені для оцінювання товарів/послуг, однак не є підтвердженням розрахунку за них.

Звертає увагу, що витрати на оплату занять з логопедом позивачем заявлені за період з 2021 року і по дату подання позову до суду. Однак такий період не можна брати до розрахунку, оскільки шлюб між сторонами було розірвано 12 вересня 2022 року, до цієї дати сторони офіційно були сім'єю в розумінні Сімейного кодексу України та усі їхні витрати були спільними. Зазначає також, що місце проживання дитини з позивачем було визначено за рішенням суду 14 вересня 2023 року. Отже, якщо і вважати надані позивачем докази належними, то витрати на логопеда можуть бути розподілені лише за період з 12 вересня 2022 року і пізніше, а за цей період позивач підтвердив такі витрати на суму 1750,00 грн.

Також зазначила, що певні статті витрат, про які заявлено позивачем, взагалі на є обов`язковими для дитини, а інша частина вимог не містить належного обґрунтування потреби в них саме дитині. Зокрема, позивач надав квитанції на придбання лікарських препаратів на загальну суму 14 767,85 грн, однак не обґрунтував необхідність їх призначення дитині, в матеріалах справи відсутні медичні висновки, довідки, рецепти, рекомендації лікарів. Те саме стосується і витрат на психолога, спортивний інвентар, ЛФК.

Вказує, що витрати на оплату репетитора шкільної підготовки, гурток Lego понесені позивачем за власним бажанням, оскільки такі заняття не є обов`язковими для дитини.

Вважає також безпідставними вимоги позивача в частині розподілу витрат на придбання шестирічній дитині смартфону, адаптерів, модему та принтеру, а також в частині витрат на відпочинок готельно-ресторанному комплексі «Царівка», оскільки їх необхідність не доведена позивачем.

Звертає увагу також на правові висновки Верховного Суду в аналогічних справах, згідно із якими позивач повинен довести існування особливих обставин, які зумовили б необхідність таких витрат (особливо при наявних дешевших альтернативах). Позивач також повинен навести мотиви свого вибору, який є в прямій залежності від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з іншим з подружжя.

Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між ним та відповідачем були узгоджені питання щодо цих витрат.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 376 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено додаткові витрати щодо розвитку мови дитини, за послуги логопеда, з урахуванням визнання позовних вимог відповідачем у цій частині, у розмірі 850,00 грн, а також витрати відповідно до договору про надання послуг тренування з лікувальної фізичної культури, які сприяють фізичному розвитку дитини, у розмірі 4 944,00 грн. Щодо іншої частини позовних вимог, позивачем не доведено, що вказані додаткові витрати на сина були викликані особливими обставинами в розумінні статті 185 СК України, та натомість такі витрати є добровільним волевиявленням одного із батьків.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідний актовий запис № 1082, від 05 квітня 2016 року, свідоцтво про народження видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (т.1, а.с.12).

Позивач ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується довідками про взяття на облік від 14 червня 2022 рок № 3004-, № 3004-, законним представником малолітнього ОСОБА_3 вказано ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.13,14).

Судовим наказом Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року (справа 755/6626/22) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 липня 2022 року і до досягнення повноліття (т. 1, а.с. 11).

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2022 року (справа № 681/635/22) шлюб, зареєстрований 26 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 2552 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано (т. 1, а.с. 9,10).

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, отриманих шляхом повного доступу, чинним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року (справа № 755/11062/22), визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 . Стороною відповідача надана копія вказаного рішення у знеособленому вигляді (т. 2, а.с. 15-33)

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України). Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 127/16614/15-ц (провадження № 61-2371св18) Верховний Суд дійшов висновку, що "вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі".

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 201/15248/16-ц.

Системне тлумачення частини другої статті 185 СК України і статті 182 СК України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Так, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662 св 18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858 св 18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458 св 19).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 включив до розрахунку додаткових витрат:

- консультації у лікарів щодо здоров`я дитини та проведення лікування (у стоматолога, лікаря-педіатра, дерматолога, психолога, логопеда), купівля медичних препаратів, перевірка аналізів у медичних лабораторіях, проведення лікування у логопеда, психолога - 64 ,415,04 грн;

- на техніку, яка необхідна для навчання дитини, - 17 772,00 грн;

- послуги репетира з дошкільної підготовки - 18 900,00 грн та шкільної підготовки - 49 350,00 грн;

- послуги тренера з лікувально фізичної культури - 8 694,00 грн;

- курси з реабілітологом - 8600,00 грн;

- курс з Лего та математики - 18 183,00 грн;

- курси за послуги репетитора з музики, вокалу - 1200,00 грн;

- ортопедична парта і крісло для навчання - 17 150,00 грн;

- на оздоровчий відпочинок - 25 987,00 грн.

Всього витрат на суму - 228 251,02 грн.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача щодо розподілу витрат на консультації лікарів, психолога, купівлі медичних препаратів, вітамінів, техніки, яка необхідна для навчання дитини, послуги репетира з дошкільної та шкільної підготовки, курсу з Лего та математики; музики та вокалу; ортопедичної парти та крісла для навчання; на оздоровчий відпочинок, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що такі витрати не можна віднести до додаткових витрат, які викликані особливими обставинами.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, можуть бути: висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування, тощо).

Суд першої інстанції, дослідивши у сукупності надані позивачем докази, дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів, що придбання певних ліків, отримання консультацій психолога, проходження курсу занять з реабілітологом, пов`язані з відповідним станом здоров'я дитини, оскільки відсутні відповідні медичні висновки із зазначенням рекомендацій щодо консультування у спеціалістів, лікування, рецептами тощо.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на судову практику, в якій зазначено, що не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат одного із батьків на відвідування дитиною дитячого гуртка (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 205/4622/16-ц); оздоровлення на базі відпочинку без надання доказів наявності потреби в такому відпочинку, викликаної хронічною хворобою, лікуванням, придбаних медикаментів першої необхідності і харчування суд не може віднести до додаткових витрат (постанова Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17 (провадження № 61-3891св18); придбання шкільного одягу, взуття та шкільного приладдя (постанова Верховного Суду від 31 січня 2020 у справі № 484/2230/17 (провадження № 61-1460св18); відвідування спортивної секції та дитячого гуртка малювання (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 205/4622/16-ц; навчання дитини в приватній школі за бажанням одного з батьків; придбання музичного інструменту без надання доказів, що придбання інструменту, спрямовано на розвиток здібностей дитини (наприклад, навчання в музичній школі, досягнення в музиці) і не є способом забезпечення дозвілля; оздоблення кімнати дитини та придбання меблів (постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 у справі № 201/15248/16-ц).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується також із висновками місцевого суду про те, що придбання техніки, як вказано у позові, необхідної для навчання дитини, шкільної парти, крісла, оплата послуг репетира за дошкільну і шкільну підготовку, організація відпочинку дитині, суд трактував як добровільне волевиявлення одного із батьків, у даному випадку батька, яке не пов`язане з особливими обставинами, що потребують додаткових витрат, та обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачкою.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказів, які підтверджують витрати позивача на стоматологічне лікування дитини, оскільки на підтвердження таких витрат позивачем не надано належних доказів, які б містили дані щодо прізвища та ім`я пацієнта, обсягу проведеного лікування та його вартості. Надані позивачем товарні чеки такими доказами не являються.

Судом першої інстанції також обґрунтовано відмовлено в задоволенні вимог позивача в частині стягнення витрат на оплату спортивного інвентаря для занять ЛФК за Договором про надання послуг від 24.04.2023 року, оскільки матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих обов`язковість використання такого інвентаря, неможливість придбання його дешевших аналогів або неможливості взяти в прокат (користування), а також узгодження таких витрат з відповідачем.

Щодо клопотання позивача, поданого разом із апеляційною скаргою, про прийняття судом апеляційної інстанції доказів, які підтверджують необхідність, доцільність та фактичне понесення додаткових витрат позивачем на утримання дитини, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. (частини другої статті 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог статей 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарг не містить вимог в частині перегляду рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат по справі, у зв`язку із чим апеляційним судом оскаржуване рішення суду не переглядається.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 16 серпня 2024 року.

Головуючий Д.О. Таргоній

Судді С.А. Голуб

Т.А. Слюсар