ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1102/23Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/817/630/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №606/1102/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Гриців Ольга Ярославівна на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року (ухвалене суддею Малярчуком В.В., дату складення повного рішення не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 березня 2023 року.

За час перебування у шлюбі в них народилися двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення подружніх відносин діти проживають з нею і знаходяться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, будь-якої матеріальної допомоги на утримання спільних дітей не надає.

Тому, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох спільних дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дня подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно перейшов із розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, оскільки представником відповідача в установлений судом строк не було подано заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Також посилається на те, що представнику відповідача адвокату Пацулі В.О. було відомо про справу, оскільки 03.07.2023 року він уклав з відповідачем договір про надання правничої допомоги, а 11.07.2023 року він подавав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Вважає, що оскільки ухвала суду про відкриття провадження була постановлена 15.06.2023 року, тому стороною відповідача було пропущено строк для подачі відзиву та не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.

Зазначає, що до відзиву на позов, стороною відповідача не додано жодного письмового доказу, а будь-які докази, на які покликається сторона відповідача, у позивача відсутні.

Вважає, що дана справа повинна була слухатись в порядку спрощеного провадження та вирішуватись за наявними матеріалами, оскільки законом не передбачено розгляд справи про стягнення аліментів за правилами загального провадження.

Посилається на те, що після 14.11.2023 року судові засідання неодноразово відкладались без поважних причин.

Вказує на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_2 здійснює щомісячне утримання дітей та сплачує аліменти на їх утримання, а наявний лише скрін з екрану про перерахунок 16.08.2023 року 300 Євро.

Звертає увагу на те, що у повідомленні з Центру зайнятості м. Бонн зазначено лише, що відповідно до положень Цивільного кодексу Німеччини за умови платоспроможності відповідач зобов`язаний утримувати своїх дітей.

Вказує на відсутність судового рішення про стягнення з відповідача аліментів в Німеччині.

Зазначає, що матеріалами справи підтверджено спільне проживання дітей разом з позивачкою та даний факт визнавався відповідачем, а тому судом першої інстанції помилково вказано про відсутність доказів проживання дітей разом із матір`ю.

Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Пацулою В.О. подано відзив на апеляційну скаргу без додержання вимог ст.ст. 360, 183 ЦПК України, а саме не додано докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, а тому він підлягає залишенню без розгляду.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 березня 2023 року.

Від даного шлюбу у сторін народились: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідок від 15.08.2022 року, виданих з місця навчання Маргот-Барнард- Середня школа, учень ОСОБА_4 навчається в класі 06А, запланована дата закінчення 31.07.2023 року, учень ОСОБА_5 навчається в класі 09, запланована дата закінчення 31.07.2023 року.

Відповідно до розрахунків зарплати брутто-нетто заробіток ОСОБА_6 становить - за листопад 2022 року - 2497,37 євро, за грудень 2022 року - 1564,02 євро.

Згідно електронної довідки про доходи за 20.12.2022 року ОСОБА_6 його заробітна плата становить 15 872,50 євро за період з 01.01-30.12.

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.06.2023 року номер витягу 908 земельна ділянка площею 0,0088 га належить як спільна часткова власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії номер 2818.

Згідно відомості про об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 26267237 ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частки нежитлової будівлі магазин промислово - продовольчих товарів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не ухиляється від обов`язку надання матеріальної допомоги своїм неповнолітнім дітям, оскільки здійснює щомісячну сплату аліментів на їх утримання.

Водночас суд вважав, що позивачкою не долучено доказів на підтвердження факту перебування дітей на її повному утриманні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі "М.С. проти України" йдеться про визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 15.06.2023 року було відкрито провадження у справі та ухвалено провести розгляд справи за правилами спрощеного провадження.

11.07.2023 року представник відповідача адвокат Пацула В.О. (згідно копії ордера, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги від 03.07.2023 року) ознайомився з матеріалами справи.

06.09.2023 року представником відповідача адвокатом Пацулою В.О. подано повідомлення про відсутність матеріалів у електронній справі.

06.09.2023 року представником відповідача адвокатом Пацулою В.О. подано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Вказане клопотання мотивувалось тим, що у позовній заяві стороною позивача зазначено місце реєстрації відповідача та позивачки АДРЕСА_1 , однак вони не проживають за цією адресою, оскільки обидві сторони проживають у Федеративній Республіці Німеччина. Позивач направляє усі процесуальні документи за місцем реєстрації в Україні, а тому відповідач не знайомий із суттю справи, з її матеріалами, оскільки не має доступу до електронного кабінету суду, проте має право на отримання усіх доказів у паперовій формі.

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14.11.2023 року постановлено перейти до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Колегія суддів вважає, що перейшовши до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження у відповідності до ст. 277 ЦПК України, з урахуванням обставин даної справи, судом першої інстанції не порушено прав позивача.

Як вбачається, представником відповідача до поданого 06.09.2023 року клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження було додано, зокрема, скрін з екрану про перерахунок 16.08.2023 року 300 ЄВРО на рахунок ОСОБА_1 (призначення платежу kindesunterhalt аліменти), а також повідомлення з Центру зайнятості м. Бонн від 31.07.2023 року, яке видане на ім`я ОСОБА_7 та із місту якого вбачається, що він наразі сплачує щомісячне утримання у розмірі 300 ЄВРО як для ОСОБА_8 , так і для ОСОБА_9 .

З урахування того, що вказані докази були наявними в матеріалах справи станом на 14 листопада 2023 року, коли судом було постановлено ухвалу про перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що судом було слушно взято їх до уваги, оскільки немає підстав вважати дані докази неналежними чи недопустими.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 бере участь у забезпеченні та утриманні дітей, оскільки такий узгоджується із встановленими судом обставинами справи.

Стороною відповідача надано докази щомісячної участі батька в утриманні неповнолітніх дітей, а стороною позивача не надано доказів, які б підтверджували факт ухилення ОСОБА_2 від свого обов`язку утримувати неповнолітніх дітей, а також ними не висловлювалася незгода з розміром у якому виплачуються батьком щомісячно аліменти.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач та її представник ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі жодного разу не зазначали про встановлену судом обставину щодо сплати відповідачем на користь позивачки аліментів на утримання їх спільних дітей щомісячно у розмірі 300 Євро у Федеративній Республіці Німеччина за місцем проживання, натомість стверджували про те, що останній не допомагає фінансово.

Апеляційний суд вважає, що такі дії позивачки та її представника є недобросовісними та містять ознаки зловживання процесуальними правами.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, вагомих порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2024 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.