Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.08.2024 Справа №607/11442/24 Провадження №2/607/2618/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Музики А.Б.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому, просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_1 та неповнолітнім дочкам: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користування окремі житлові кімнати, а саме: кімнату під літ. 4 житловою площею 14,2 кв.м.; кімнату під літ. 6 житловою площею 18,1 кв.м. виділити ОСОБА_2 у користування житлову кімнату під літ. N 5 житловою площею 24,2 кв.м; підсобні приміщення зазначеної квартири кухня під літ. 3 площею 11,4 кв.м., балкон під літ. 1 площею 2,4; ванна під літ. 2 площею 3,9 кв.м., вбиральня під літ. 7 площею 1,8 кв.м., коридор під літ. 1 площею 11,7 кв.м. виділити у спільне користування ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та двом неповнолітнім дочкам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що сторони із 08 травня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2022 року, розірвано. У даному шлюбі народилося двоє дітей: дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час шлюбу сторонами була придбана трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із технічним паспортом спірна квартира є трикімнатною, житлова площа 56,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 14,2 кв.м., 2-а кімната 24,2 кв.м., 3-а кімната 18,1 кв.м, кухня - 11,4 кв.м., вбиральня 1,8 кв.м., ванна кімната - 3,9 кв.м., коридор 11,7 кв.м., балкон 2,4 кв.м. Загальна площа квартири 87,7 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Після початку повномасштабного вторгнення, позивачка разом з дочками тимчасово переїхала до Італії. Однак, має намір постійно проживати в Україні.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Остапчук В.І. подала суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовних вимог не визнав. Вказала, що відповідач не заперечує ту обставину, що спірна трикімнатна квартира набута сторонами за час шлюбу, однак заперечує можливість встановлення порядку користування квартирою при тих обставинах, які зазначила позивач. Вважає, що позивач підтверджує, що реального спору щодо користування квартирою немає, відповідач не чинить перешкод в користуванні квартирою ні їй, ні їхнім спільним донькам. Відповідач не має наміру чинити перешкоди, оскільки розуміє, що дана квартира є спільно набутим майном подружжя, не заперечує проти проживання дітей в даній квартирі. Бажає приймати участь в вихованні та утриманні дітей, проводити з ними дозвілля, а відтак вищевказане спростовує наявність спору. Окрім того, відповідач, як батько, розуміє, що доньки мають мати окрему кімнату від батьків, але одночасно з тим не погоджується з виділенням в судовому порядку в його користування кімнати площею 24,2 кв.м., оскільки розмір запропонованої кімнати менше розміру його ідеальної частки в квартирі. Враховуючи те, що спір відсутній, позивачкою не доведено зворотного, з тексту позову вбачається, що позивачка припускає виникнення такого спору, вважає, що позов подано безпідставно. Як вбачається з опису об`єкта, квартира складається з трьох житлових кімнат, а саме житлова кімната 14,2 кв.м., житлова кімната 24.2 кв.м, житлова кімната 18.1 кв.м. Виходячи з викладеного на кожного із сторін припадає 28,25 кв.м.

Проте, надання відповідачу у користування кімнати площею 24.2 кв.м. не відповідатиме належній йому на праві власності частці у квартирі, яка складає 28,25 кв.м. житлової площі, тоді як позивач отримає у користування на 8,1 кв.м. жилої площі більше належної їй частки у квартирі. Крім того, вважає, що позивачем не надано доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України на підтвердження чинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою. На підставі наведеного, у задоволенні позову просять відмовити.

Позивач ОСОБА_1 відповіді на відзив не подавла.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року у даній справі відкрито провадження за правилами загального провадження.

12.08.2024 у даній справі закрито підготовче провадження, справу призначено для розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити з підстав зазначених у відзиві. Також зазначила, що відповідач у квітні 2023 року, без її повідомлення, змінив замки від вхідних дверей у квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого вона не могла потрапити у неї. Вважає, що відповідач таким чином чинить їй перешкоди у користуванні спірним житлом. Також зазначила, що відповідач вказував їй, що вона не є власником квартири, а тому не має права там проживати та користуватись її кімнатами. На даний час вона проживає у своїх батьків у АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Остапчук В.І. в судовому засіданні позовних вимог позивача не визнали, у їх задоволенні просять відмовити за безпідставністю з підстав зазначених у відзиві на позов. ОСОБА_6 підтвердив, що ним у квітні 2023 року було замінено замки від вхідних дверей у спірну квартиру, оскільки вони були поломані та він не повідомив про це позивача. На даний час позивач має ключі від неї. Також зазначив, що неповнолітні діти сторін час від часу проживають разом із ним, користуються даною квартирою та будь-яких перешкод у їх користуванні він їм не чинить.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 08 травня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2022 року, розірвано.

У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серії ЕАІ №571906, 16 липня 2013 року, за ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 02.08.2013, видавник:державний реєстратор ОСОБА_7 , на праві приватної власності, зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається із, наявного при матеріалах справи технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , до складу квартири входять наступні приміщення: 1-а кімната 14,2 кв.м., 2-а кімната - 24,2 кв.м., 3-а кімната - 18,1 кв.м, кухня - 11,4 кв.м., вбиральня 1,8 кв.м., ванна кімната - 3,9 кв.м., коридор 11,7 кв.м., балкон -2,4 кв.м. Загальна площа квартири складає 87,7 кв.м., житлова площа 56,5 кв.м.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 з 04.04.2016 та неповнолітні діти сторін ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з 21.08.2015 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . Також у вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 із 23.08.2024.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Таким чином, враховуючи наведене, квартира АДРЕСА_1 , придбана за час шлюбу, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що визнається та не заперечується стороною відповідача.

Судом із пояснень сторін з`ясовано, що між ними виникають непорозуміння щодо порядку користування та володіння спірною квартирою.

Так, відповідач у квітні 2023 року змінив замки від вхідних дверей даної квартири, не попередивши про це позивача, що не заперечується самим відповідачем, внаслідок чого ОСОБА_1 не змогла потрапити у неї та вільно нею користуватись.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15).

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Разом з тим, житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України (який змінив свою назву із Житлового кодексу Української РСР) та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до додатку постанови виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів і президії обласної ради професійних спілок від 10 січня 1985 року №2, мінімальний розмір жилої площі на кожного члена сім`ї у місті Тернополі становить 6.0 кв.м., а середня забезпеченість жилою площею, становить 8.1 кв.м., у місті Тернополі.

Згідно із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В свою чергу, за правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищенаведене, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виділивши у користування Тупол Л.Дю кімнату житловою площею 18,1 кв.м.; - підсобні приміщення, кухню площею 11,4 кв.м., балкон площею 2,4 кв.м., ванну кімнату площею 3,9 кв.м., вбиральню площею 1,8 кв.м., коридор площею 11,4 кв.м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх неповнолітніх дітей. Крім цього, суд вважає, що житлові кімнати площею 14,2 кв.м. та площею 24,2 кв.м. слід залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей сторін. При цьому, задовольняючи позов частково, суд зазначає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою неповнолітнім дітям сторін, відтак існують підстави для виділення їм у користування окремої кімнати, а також те, що між сторонами існує спір у користуванні неповнолітніми дітьми даним житлом. Адже, у судовому засіданні сам позивач підтвердив, що будь-яких перешкод із боку відповідача у користуванні спірною квартирою неповнолітнім дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відповідач не чинить та вони час від часу проживають там разом із батьком, вільно користуючись усією квартирою, у тому числі їм уже виділено для користування окрему кімнату житловою площею 14,2 кв.м. у якій вони проводять своє дозвілля та час відпочинку. Проте, суд вирішуючи позов, також ураховує ту обставину, що відповідачем у квітні 2023 року було змінено замки від вхідних дверей спірної квартири, без повідомлення про це позивача, внаслідок чого остання маючи намір зайти до житла не змогла потрапити у нього та здійснювати своє користування ним, що на думку суду, свідчить про існування спору між сторонами з приводу користування даною квартирою. Також, суд ураховує ту обставину, що позивач має намір проживати у спірній квартирі та користуватись нею.

Крім цього, суд вирішуючи позов, вважає, що встановлений ним порядок користування спірним житлом не буде порушувати житлові права відповідача та позивача, а також їх неповнолітніх дітей.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

-у користування ОСОБА_1 виділити кімнату житловою площею 18,1 кв.м.

-підсобні приміщення, кухню площею 11,4 кв.м., балкон площею 2,4 кв.м., ванну кімнату площею 3,9 кв.м., вбиральню площею 1,8 кв.м., коридор площею 11,4 кв.м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ;

-житлові кімнати площею 14,2 кв.м. та площею 24,2 кв.м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп., пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирай законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення

суду.

Рішення суду у повному обсязі складене 09 вересня 2024 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан