ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1209/24 Справа № 296/3552/21 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних злочином, і відновлення становища, що існувало до його порушення шляхом визнання недійсним договору комісії, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що їй на праві власності належав автомобіль марки Honda Pilot, 2014 року випуску. В травні 2020 року вона передала автомобіль ОСОБА_6 для тимчасового використання з правом подальшого викупу за 21500 дол.США.

Проте внаслідок незаконних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і Коржинського було організовано підробку документів з метою заволодіння її майном шахрайським шляхом і перереєстрації права власності на даний автомобіль. Належний їй автомобіль за відсутності її згоди був перереєстрований на іншу особу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ФОП ОСОБА_5 , яка начебто діяла від імені позивачки на підставі договору комісії, та ОСОБА_2 , та в подальшому неодноразово відчужувався, кінцевим власником є ОСОБА_1

Під час досудового розслідування було встановлено, що автомобіль вибув із її володіння та був незаконно переоформлений на ОСОБА_3 ..

Вона не укладала договір комісії з ФОП ОСОБА_7 та не уповноважувала зазначену особу на укладання договорів продажу автомобіля з третіми особами.

В ході досудового розслідування будо проведено експертизу, відповідно до висновку якої встановлено, що «підпис під графою «Комітент ОСОБА_4 » у наданому на дослідження договору комісії № 02234 від 26.05.2020 року виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Також позивачка зазначає, що злочинними діями відповідачів їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 50 000 грн.

Просила визнати недійсними договір комісії та договір купівлі-продажу, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 автомобіль, стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., а також стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 951 грн. 60 коп., а разом 10 951,60 грн.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 автомобіль марки Honda Pilot, 2014 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , технічний паспорт та ключі до замка запалення від вищевказаного автомобіля.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в розмірі 50 000 грн., а саме по 16666,66 грн з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про витребування у нього автомобіля. Його брат ОСОБА_3 придбав спірний автомобіль у представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 .. На час придбання автомобіль у розшуку не перебував. В листопаді 2020 року представник сервісного центру повідомив брата, що автомобіль знаходиться у розшуку Житомирським відділом поліції з жовтня 2020 року. В подальшому ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про зняття автомобіля з розшуку. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 15.04.2021 року було зобов`язано дізнавача сектору дізнання вжити заходів по припиненню розшуку автомобіля. Пізніше він викупив автомобіль у брата. Він є добросовісним набувачем.

Позивачка передала самостійно належний їй автомобіль ОСОБА_9 в тимчасове користування з подальшим викупом автомобіля. Особа повністю не розрахувалася з позивачем. Таким чином ставляться під сумнів факти того, що автомобіль вибув з володіння позивача без її відома. Саме ним не вчинялися ніякі незаконні дії, він є добросовісним набувачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення в частині вимог до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. Вважає, що вона є неналежним відповідачем і суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог щодо неї. Відносно ОСОБА_2 вимоги щодо стягнення моральної шкоди чи витребування майна не задовольнялись,обов`язок виконати вимоги позивача суд поклав на інших осіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у покладенні на нього вимог щодо сплати витрат на правову допомогу. Оскільки ніяких неправомірних дій щодо відчуження ОСОБА_5 даного автомобіля вони з братом не вчиняли, то і не повинні нести судові витрати по справі.

У відзиві на апеляційну скаргуОСОБА_2 представник ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та стягнути зОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 7800 грн. на підставі документів, що додані до відзиву. Під час тривалого розгляду справи ОСОБА_2 жодного разу не з`явилася до суду першої інстанції, не заперечувала свого статусу як сторони відповідача. Через недобросовісне використання своїх процесуальних прав сторони відповідача з боку ОСОБА_2 , яка не проявила інтересу до справи під час її розгляду,її діями затягується набрання рішенням законної сили.

В судове засідання, проведене в режимі відео конференції, з`явилися ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та його представник -адвокат Гавриленко В.Г.. Від представника ОСОБА_4 адвоката Кудіної М.Г. надійшла заява про слухання справи у її відсутність у зв`язку із відсутністю технічної можливості під`єднатися до відео конференції. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повісток.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року підлягають задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 на додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року не підляга задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги та витребовуючи у ОСОБА_1 автомобіль, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль вибув із власності ОСОБА_4 не з її волі іншим шляхом.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень статті 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача наступає:

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 належав на праві власності автомобіль марки Honda Pilot, 2014 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 ,що підтверджується копією технічного паспорту серії НОМЕР_2 .

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 02234 від 26 травня 2020 року, укладеного між ФОП ОСОБА_5 , яка діє на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії № 02234 від 26 травня 2020 року та ОСОБА_2 здійснено продаж автомобіля марки Honda Pilot, 2014 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 .

В межах кримінального провадження за заявою ОСОБА_4 , внесеного до ЄРДР за № 0000881 від 10.10.2020 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Комітент» у наданому на дослідженні договорі комісії № 02234 від 26.05.2020 року виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Комітент (довірена особа)» у наданому на дослідженні акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6230/20/002737 від 26.05.2020 року виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта № 35/54-56/21-25 від 21.01.2021 року в судово-почеркознавчій експертизі .

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7281/20/012246 від 21 серпня 2020 року, укладеного між ТОВ «ЕКСПЕРТ ОЦІНКА ПЛЮС», яке діє на підставі укладеного з власником транспортного засобу ОСОБА_2 договору комісії № 7281/20/012246 від 21 серпня 2020 року, та ОСОБА_3 , здійснено продаж автомобіля марки Honda Pilot, 2014 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 .

За інформацією ТСЦ МВС № 2642 від 01 лютого 2023 року автомобіль марки Honda Pilot, 2014 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 26 серпня 2020 року був перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 , а також 09 квітня 2022 року був перереєстрований на нового власника ОСОБА_1 ..

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не мала волі на укладення правочину з відчуження належного їй автомобіля та не бажала настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до третіх осіб, оскільки договір комісії № 02234 від 26.05.2020 року, на підставі якого ФОП ОСОБА_5 продала автомобіль, вона не підписувала, що підтверджено відповідною експертизою.

Оскільки спірний автомобіль вибув з володіння позивача не з її волі, суд першої інстанції вважав, що наявні правові підстави для його витребування від ОСОБА_1 ..

При цьому суд урахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) та у справі 367/2022/15-ц, що воля власника транспортного засобу ОСОБА_4 не була спрямована на укладення договору відчуження цього майна.

Звертаючись із зазначеним позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що після розмитнення вона поставила на облік в Регіональному сервісному центрі МВС у Житомирській області автомобіль марки Honda Pilot, 2014 року випускута отримала номерний знак НОМЕР_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 .

В травні 2020 року вона передала зазначений автомобіль ОСОБА_6 для тимчасового використання з правом подальшого викупу за 21500 дол.США.

Проте внаслідок незаконних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було

організовано підробку документів з метою заволодіння її майном шахрайським шляхом і перереєстрації права власності на даний автомобіль на інших осіб.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де ОСОБА_10 » - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав,а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні висновки щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, у випадку добровільної передачі автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі також було висловлено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 (провадження № 61-19405св20) та у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23).

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 зроблено висновок, що: «норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, спірний автомобіль вибув з володіння власника за його волею, що не спростовано відповідними доказами, а тому таке майно не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову. Якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, у даній справі автомобіль по довіреності посвідченій нотаріально передано позивачем ОСОБА_4 у володіння та користування, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб. У випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно».

Аналогічний за змістом висновок міститься й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23).

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Така правова позиція викладена в потсанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20, провадження № 61-1371 сво 23

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 у частині витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль вибув з володіння позивача поза його волею на підставі договору комісії № 02234 від 26.05.2020 року,за яким ФОП ОСОБА_5 продала автомобіль. Оскільки підпис в договорі комісії від імені ОСОБА_4 виконано іншою особою, то автомобіль підлягає витребуванню від ОСОБА_1 , як останнього набувача.

У даній справі встановлено, що в травні 2020 року ОСОБА_4 на підставі усної домовленості передала належний їй автомобіль ОСОБА_6 для тимчасового користування з правом подальшого викупу за ціною 21500 дол.. Автомобіль ОСОБА_6 не повернуто, до ОСОБА_6 ніякі вимоги не заявлялися.

У подальшому спірний транспортний засіб було відчужено на підставі договору комісії та договорів купівлі-продажу. В частині відмови у визнанні договору комісії та договорів купівлі-продажу недійсними судове рішення не оскаржується.

Останнім набувачем став ОСОБА_1 ..

З огляду на встановлені судом в цій справі обставини добровільного передання позивачем належного йому автомобіля ОСОБА_6 для тимчасового користування з правом подальшого викупу на підставі усної домовленості, а також з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, колегія суддів вважає, що спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_4 з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

На зазначені обставини суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про витребування майна у добросовісного набувача.

Тому доводи апеляційної скарги представика ОСОБА_1 заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Указане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 (провадження № 61-19405св20), у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23).

З урахуванням цих висновків, підлягає також скасуванню додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу, так як у задоволенні відповідних вимог відмовлено.

ОСОБА_3 оскаржує додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року, яким вирішено питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу. Однак додаткове рішення ухвалено відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зазначеним додатковим рішенням права ОСОБА_3 не зачіпаються, оскільки з нього витрати на правову допомогу на користь позивача не стягувалися. За таких обставин апеляційна скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинами справи, то є підстави для задоволення апеляційних скарг і скасування рішення суду першої інстанції та додаткового рішення з ухваленням в оскаржуваній частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Законність судового рішення перевірялася в межах доводів апеляційних скарг, в не оскаржуваній частині, а саме в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та витрат зі сплати судового збору в розмірі 951 грн. 60 коп., та в частині вимог щодо визнання договору комісії та договору купівлі-продажу законність рішення суду першої інстанції апеляційною інстанцією не перевірялася.

Керуючись ст. ст.368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційніскарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року та

додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2023 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних злочином, і відновлення становища, що існувало до його порушення шляхом визнання недійсним договору комісії, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: