КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 378/771/23 Головуючий у І інстанції Скороход Т.Н.
ПОСТАНОВА

ІменемУкраїни

28 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Скрипець Таїси Анатоліївни на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він передав ОСОБА_1 в тимчасове користування грошові кошти в розмірі 840 000 грн, про що останній власноручно 06 грудня 2018 року написав розписку.

В подальшому, на прохання відповідача він знову передав ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 840 000 грн, про що останній 16 лютого 2019 року власноручно написав розписку.

Оскільки в розписками не було встановлено строку повернення боргу, 25.08.2023 року позивач направив на адресу проживання відповідача вимогу та надав семиденний строк на повернення отриманих коштів в повному обсязі.

Вказану вимогу відповідач не отримав, тому 19.09.2023 року її було повторно направлено по місцю роботи останнього, проте, вона також не була отримана ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розпискою від 6 грудня 2018 року в розмірі 840 000 грн; за розпискою від 16 лютого 2019 року в розмірі 840000 грн.

Крім того, посилаючись на положення статті 1048 ЦК України, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача проценти від суми позики, розмір яких визначено на рівні облікової ставки Національного банку України, зокрема: проценти за користування позикою за розпискою від 06 грудня 2018 року у сумі 535 344,65 грн, а за розпискою від 16 лютого 2019 року - 525 540,81 грн.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 05 березня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 06 грудня 2018 року в розмірі 840 000,00 грн; проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 06 грудня 2018 року в розмірі 535 344,65 грн; заборгованість за договором позики від 16 лютого 2019 року в розмірі 840 000,00 грн; проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 16 лютого 2019 року в розмірі 525 540,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 420,00 грн.

Додатковим рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 21 березня 2024 року в стягненні з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в сумі 90 000 гривень на користь ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулась його представник - адвокат Скрипець Т.А., яка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. ст. 1046, 1047 Цивільного Кодексу України та не дослідив, що відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, є відмінними від відносин позики і за своєю суттю є іншими грошовими відносинами, які не породжують обов`язків позичальника та кредитора. Вказане підтверджується змістом розписок наданих позивачем та фактичними обставинами справи.

Вказує, що на позивача покладено обов`язок доведення виникнення між сторонами правовідносин позики.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду в даній категорії справ та як наслідок не надав належної оцінки тим обставинам, що зміст розписок, наданих позивачем на підтвердження фактів укладання договорів позики, не містить обов`язкових умов боргової розписки, а саме зобов`язань відповідача повернути кошти позивачу. Крім того, не містить жодних умов та порядку повернення отриманих коштів. Також, зі змісту розписок не вбачається, що позивач передав кошти в якості позикодавця, а відповідач отримав ці кошти у якості позичальника.

Таким чином, представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипець Т.А. вважає, що зміст розписок підтверджує факт, що позивач передавав кошти відповідачу не в якості позичальника, а виконуючи свої фінансові зобов`язання, направлені на те, щоб реалізувати свої особисті комерційні відносини щодо придбання нерухомого майна в користування, а потім у власність, що підтверджується договором оренди нерухомого майна № 08-15 від 25 лютого 2019 року з додатками та актом приймання-передачі даного нерухомого майна від 01 березня 2019 року.

Оригінали оглянутих вищевказаних документів (договору з додатками, акту приймання-передачі майна) знаходились у відповідача та саме ним надавалися суду першої істанції для огляду.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що знаходження оригіналів вказаних документів у відповідача засвідчує ті обставини, що останнійбув задіяний у комерційному проекті позивача, пов`язаному із вищевказаним нерухомим майном, та що між сторонамиіснуваливзаємовідносини відмінні від правовідносин позики.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, а саме приписи ст. ст. 2, 12, 13, 78, 81, 263 ЦПК України у спосіб: прийняття до розгляду недопустимих доказів поданих позивачем, завірення цих недопустимих доказів підписом судді; прийняття до розгляду клопотання про відкладення розгляду справи, поданого в непроцесуальний спосіб неналежно встановленою особою та його задоволення; огляд оригіналів доказів, оглядати які не було правових підстав; ухвалення рішення на підставі недопустимих доказів поданих позивачем.

Представник відповідача у скарзі також звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачем не доведено допустимими доказами правильність обрахування заявлених ним до стягнення сум процентів за користування позикою, про що свідчить відсутність у позовній заяві, поданій позивачем, обґрунтованого розрахунку сум процентів за користування позикою, які він просить суд стягнути із відповідача. Зокрема, в тексті позовної заяві не відображено, ані розмір облікової ставки НБУ, яка застосувалась при розрахунку вказаних процентів, ані сума процентів, яка підлягала стягненню помісячно, ані період нарахування, тощо.

Вищенаведене позбавило відповідача, серед іншого, можливості заперечувати проти обґрунтованості нарахованої суми процентів, правильності її нарахування, періоду нарахування, заявити про сплив строків позовної давності в частині перевищення трьох річного періоду нарахування процентів до подання позову. Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність у справі обґрунтованого розрахунку сум процентів та відповідно недоведеність позивачем правомірності стягнення заявлених ним сум, у зв`язку із чим дійшов безпідставного висновку про задоволення даної позовної вимоги в повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Князьської Н.А. на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ставищенського районного суду Київської області від 05 березня 2024 року залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідачем в суді першої інстанції визнано факт отримання останнім у позивача грошових коштів та власноручно написано розписки. Судом досліджено зміст розписок, а саме, що кошти беруться у борг, а не на інші цілі.

З чого слідує, що судом першої інстанції, на підставі в повній мірі з`ясованих обставин (наявність у позивача оригіналу боргового документу, визнання відповідачем факту отримання грошових коштів та зміст розписок) в повній мірі встановлено та підтверджено боргове зобов`язання, що існує між сторонами по справі.

Вважає, що при застосуванні норм ст. ст. 1046-1048 ЦК України судом не було порушено норм матеріального права, а належність їх застосування узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, про що вказано в оскаржуваному рішенні.

Щодо посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у відзиві зазначено, що положення ст. ст. 95, 96 ЦПК України чітко визначають право суду витребувати оригінал письмового доказу та повернути його, засвідчивши копію, що залишається в матеріалах справи, власним підписом.

Щодо належності чи неналежності інших доказів та їх оцінки здійсненої судом першої інстанції, як і підстав порушення судом першої інстанції положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України, про які стверджує апелянт, у відзиві вказано, що переконливих, належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позиції позивача стороною відповідача не подано ні в суді першої інстанції, так і не додано до апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипець Т.А. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній та просила задовольнити її.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Князьська Н.А. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу за вищевказаними договорами позики від 06 грудня 2018 року та від 16 лютого 2019 року, а також процентів від суми боргу є обґрунтованою та правомірною, оскільки останній в порушення умов договорів суми позики позивачу не повернув.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується з огляду на таке.

З приписів статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є реальним договором згідно з абз. 2 частини першої статті 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2018 року ОСОБА_1 було власноруч складено розписку, згідно змісту якої він отримав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 840 000 грн.(а.с. 10 том І).

16 лютого 2019 року між ОСОБА_1 було власноруч складено розписку, згідно змісту якої він отримав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 840 000 грн (а.с. 11 том І).

Зважаючи на зміст власноруч складених ОСОБА_1 розписок від 06.12.2018 та 16.02.2019, вони підтверджують факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договорів позики та отримання відповідачем в борг у позивача грошових коштів в загальному розмірі 1 680 000,00 грн.

Відсутність у розписці запису про зобов`язання повернути відповідачем отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц).

Наявність у позивача боргових документів - розписок відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів, підтверджуючих, що наявні в матеріалах справи розписки ОСОБА_1 свідчать про факт виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань, направлених на те, щоб реалізувати особисті комерційні відносини щодо придбання нерухомого майна в користування, а потім у власність. Досліджений судом першої інстанції договір оренди нерухомого майна №08-15 від 25.02.2019 року з додатками та акт приймання-передачі даного нерухомого майна від 01.03.2019 року такими доказами не являються, оскільки не стосуються предмету доказування, а підтверджують лише наявність правовідносин між ОСОБА_2 та ДП «Київське обласне дорожнє управління ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»» з приводу оренди нерухомого майна та не спростовують факту отримання ОСОБА_1 коштів у борг згідно поданих позивачем розписок.

Посилання представника відповідача на неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які регулюють правовідносини позики, зокрема викладених у справах № 524/4946/16 та № 754/3591/21, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Так, у вказаних справах судами встановлено, що зі змісту поданих позивачами розписок не вбачається отримання відповідачами від позивачів грошових коштів у визначених сумах саме у борг, оскільки тексти розписок не містять відповідних посилань.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, зміст розписки, власноруч складеної відповідачем, свідчить про отримання відповідачем коштів від позивача саме в борг, про що він безпосередньо зазначає у самому тексті розписки.

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Таким чином висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 524/4946/16 та № 754/3591/21, на які посилається представник відповідача у апеляційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежного обґрунтування позивачем заявлених вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою.

Так, судом першої інстанції встановлено, що увищевказаних розписках не встановлений строк повернення позики, тому позивачем 25 серпня 2023 року направлено вимогу відповідачу по місцю його проживання в порядку ст. 509 ЦК України та надано семиденний строк на повернення отриманих коштів в повному обсязі (а.с. 12 том І), яку відповідач отримав 27 жовтня 2023 року, що не оспорювали сторони у судовому засіданні.

З огляду на вказане, строк користування грошовими коштами, отриманими за обома розписками, закінчився 03 листопада 2023 року (через сім днів з дня отримання вимоги позичальником).

Відповідно положень частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За таких обставин, з урахуванням строку користування позикою, позивач має право на отримання процентів за користування відповідачем позикою по розписці від 06.12.2018 року за період з 06.12.2018 по 03.11.2023 року; по розписці від 16.02.2019 року за період з 16.12.2019 по 03.11.2023 року.

Поряд із цим, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача процентів за користування коштами за обома договорами позики по 04 жовтня 2023 року (дату подання до суду позовної заяви), тобто в межах передбаченого законодавством строку.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного обґрунтування заявлених вимог в цій частині спростовуються доданим до позовної заяви розрахунком процентів із відображенням суми боргу, облікової ставки НБУ, періоду дії ставки, кількості днів користування позикою та сумою нарахованих відсотків.

Відповідачем не надано доказів на спростування наведеного позивачем розрахунку, власного розрахунку суду не подано.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачем не наведено заперечень чи зауважень щодо поданого позивачем розрахунку процентів, про застосування строку позовної давності щодо цієї частини позовних вимог не заявлено.

Апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства.

Так, позивачем у відповідності до вимог пункту 8 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві зазначено про наявність оригіналів доданих до позову в копіях доказів.

Зміст положень частини п`ятої статті 95 ЦПК України та пункту 8 частини третьої статті 175 ЦПК України є подібним за змістом.

Відповідно до вимог статті 96 ЦПК України, оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Таким чином, положння статей 95, 96 ЦПК України визначають право суду витребувати оригінал письмового доказу та повернути його, засвідчивши копію, що залишається в матерфіалах справи, власним підписом.

З огляду на вказане, аргументи, наведені представником відповідача в апеляційній скарзі щодо прийняття судом недопустимих доказів та їх «легалізації» власним засвідченням відповідності копій оригіналам не грунтуються на вимогах процесуального законодавства.

В цілому, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скрипець Таїси Анатоліївни - залишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 05 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А