Березівський районний суд Одеської області
09.09.2024
Справа № 494/1663/24
Провадження № 2-о/494/96/24
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

09 вересня 2024 року м. Березівка

Суддя Березівського районного суду Одеської області Рябчун А. В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 та Служба у справах дітей виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2024 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 та Служба у справах дітей виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 вересня 2024 року справа передана для розгляду судді Рябчун А. В.

Оглянувши матеріали заяви, приходжу до наступного.

Так, в обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 09.03.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, дитина залишилась проживати разом з батьком, перебуває на повному його утриманні, заявник самостійно займається його вихованням. Мати дитини проживає окремо, фактично не займається його вихованням та доглядом. Від встановлення вказаного факту залежить реалізація права на соціальну допомогу на дитину та можливість переміщення з дитиною без згоди матері.

Заяву про встановлення факту ОСОБА_1 подав до суду за правилами окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України), «окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав».

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України «при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Аналогічні положення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Як вбачається з поданої заяви, встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітньої дитини батьком без участі матері необхідно заявнику для підтвердження його одноособових прав щодо реалізації прав на соціальну допомогу на дитину та переміщення з сином без згоди матері.

У якості обґрунтування доведеності вищевказаних фактів заявник посилається на невиконання матір`ю її батьківських обов`язків, що підлягає доведенню в судовому засіданні та, відповідно до вимог статті 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України), може мати для останньої негативні наслідки у виді притягнення її до відповідальності, в тому числі щодо позбавлення відносно доньки батьківських прав, та суттєво впливає на її права та обов`язки в подальшому, а отже, містить ознаки спірності правовідносин.

Крім того, метою встановлення вищевказаних фактів, фактично є усунення другого з батьків від участі у вихованні дитини, зокрема з метою набуття заявником одноособових прав щодо дитини та можливістю неотримання згоди на вчинення правочинів неповнолітньою дитиною у визначених законом випадках у обох батьків.

Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Доведення фактів порушення прав особи не може відбуватись в рамках окремого провадження, оскільки передбачає наявність спору про право.

Отже, незалежно від заявленої мети встановлення юридичного факту, під час розгляду цієї справи суду, у межах доводів заяви необхідно встановити, зокрема факт ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що свідчить про наявність спору про право, і тому є неможливим в порядку окремого провадження.

Суд зауважує, що позбавлення або обмеження одного з батьків права на виховання дитини є спором про право та виключає розгляд справи у порядку окремого провадження.

Частиною 4 статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 186, 260, 353, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 та Служба у справах дітей виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рябчун А. В.