КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєва Вікторія Леонідівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності, -

установив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєва В.Л. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 02 серпня 2019 року нею було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 на право продажу чи передачі в іпотеку від її імені належної їй же на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 .

13 січня 2020 року між нею, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №6.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю сторін, продаж квартири вчиняється за суму у розмірі 6524792 грн., які продавець одержав у повному обсязі від покупця до підписання цього договору.

Однак, договір купівлі-продажу, укладений 13 січня 2020 року між нею, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6, на її думку, є недійсним, з наступних підстав.

Так, 16 січня 2019 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем та нею, як позичальником було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші в сумі 7323368 грн., що на день укладення договору еквівалентно 260000 доларів США. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №74.

Цього ж дня, 16 січня 2019 року між ОСОБА_1 , як іпотекодержателем та нею, як іпотекодавцем укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язання, що випливає з укладеного між іпотекодавцем та іпотеко держателем договору позики від 16 січня 2019 року та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №76.

Вказує, що ОСОБА_1 запропонувала укласти договір купівлі-продажу та за рахунок набуття у власність її квартири скасувати договори позики та іпотеки від 16 січня 2019 року.

Відповідно, ніяких коштів, як визначено п. 2.1. оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, вона від ОСОБА_1 не отримувала.

Однак, після укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_1 її борг перед нею не скасувала.

Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вчинено з рядом порушень, оскільки на час посвідчення зазначеного договору вона перебувала в Єдиному реєстрі боржників, що унеможливлює вчинення нотаріальної дії, а також квартира, що є предметом договору перебувала в іпотеці, тобто під забороною відчуження.

Відтак, зазначений договір, на її думку, є фіктивним.

Просила суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 січня 2020 року між нею від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6 та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

РішеннямГолосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 січня 2020 року між ОСОБА_2 від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №6.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 10510 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Проте, звертаючись до суду з позовом у даній справі, ОСОБА_2 належним чином не обґрунтувала на чому базуються її позовні вимоги, тобто чим підтверджується фіктивність оскаржуваного нею договору купівлі-продажу.

При цьому, рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на самих лише поясненнях однієї сторони - позивача.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не обґрунтував свої висновки про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , чим саме вимоги позивача обумовлені та якими належними доказами вони підтверджуються.

Сам по собі факт укладання між сторонами ряду цивільно-правових договорів не свідчить про їх недійсність чи фіктивність окремих з них.

Позивач не довела, що сторони вчинили договір купівлі-продажу лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором.

Вказує, що при цьому, ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивний.

Проте, позивач не довела та не підтвердила належними доказами того, що обидві сторони не мали внутрішньої волі на настання реальних наслідків договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Просила суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2019 року ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 на право продажу чи передачі в іпотеку від її імені належної їй же на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 .

13 січня 2020 року між ОСОБА_2 від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №6.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю сторін, продаж квартири вчиняється за суму у розмірі 6524792 грн., які продавець одержав у повному обсязі від покупця до підписання цього договору.

Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу, укладений 13 січня 2020 року між ОСОБА_2 від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №6, на її думку є недійсним у зв`язку з його фіктивністю.

Так, 16 січня 2019 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем та ОСОБА_2 , як позичальником було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші в сумі 7323368 грн., що на день укладення договору еквівалентно 260000 доларів США. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №74.

Цього ж дня, 16 січня 2019 року між ОСОБА_1 , як іпотекодержателем та ОСОБА_2 , як іпотекодавцем укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язання, що випливає з укладеного між іпотекодавцем та іпотеко держателем договору позики від 16 січня 2019 року та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за №76.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 запропонувала укласти договір купівлі-продажу та за рахунок набуття у власність квартири ОСОБА_2 скасувати договори позики та іпотеки від 16 січня 2019 року.

Відповідно, ніяких коштів, як визначено п. 2.1. оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримувала.

Однак, після укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_1 борг ОСОБА_2 перед нею не скасувала.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст.203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України).

За положеннями ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним: вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Суд першої інстанції на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, допустив суттєву неповноту у з`ясуванні обставин справи, оскільки задовольнив позовні вимоги беручи до уваги лише пояснення позивача, без належних та допустимих доказів того, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постанові від 14лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).

Тягар доказування фіктивності правочину повністю покладається на позивача.

Проте, ОСОБА_2 не довела, що сторони уклали договір купівлі-продажу лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором.

При цьому, ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивний.

Проте, ОСОБА_2 не довела та не підтвердила належними доказами того, що обидві сторони не мали внутрішньої волі на настання реальних наслідків договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження своїх позовних вимог, ні суду першої, ні апеляційної інстанції ОСОБА_2 не надала.

Установивши, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження фіктивності спірного договору купівлі-продажу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що існують сумніви, щодо дійсності договору купівлі-продажу та помилкового вважав, що порушено права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій про задоволення позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст.382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15765 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєва Вікторія Леонідівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 15765 (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба