Справа №:755/8492/24
Провадження №: 4-с/755/74/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" серпня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника боржника ОСОБА_1 ,

представника стягувача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на дії Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), стягувач Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк»,-

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_3 звернулася до суду із скаргою на дії Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), стягувач Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» посилаючись на те, що на виконанні Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) знаходилось виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3338 від 11.02.2011 року виданого Дніпровським районний судом м.Києва щодо стягнення заборгованості за ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» у розмірі 213312, 71 грн. У вказаному виконавому провадженні було накладено арешт на все майно в межах боргу, а саме: заборгованість за кредитним договором в сумі 39032, 76 долара США та пені в сумі 213312,71 грн., що належить боржнику ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику. 08.03.2024 року ОСОБА_3 звернулась до Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) із письмовою заявою про зняття арешту з належного їй майна, оскільки в неї відсутня заборгованість в межах даного виконавчого провадження. Листом від 13.03.2024 року було відмовлено у зняття арешту. В листі Дніпровське ВДВС зазначило, що 28.06.2013 року державним виконавцем на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Вказане виконавче провадження знищено. Роз`яснено, що арешт може бути знято за рішенням суду. Станом на 14.03.2024 року виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 повторного до відділу не надходили та на виконанні не перебувають. Згідно довідки АБ «Украгазбанк» від 21.05.2020 року № 5-53/705/2020 заборгованість за кредитним договором, за яким ОСОБА_3 виступає поручителем, позичальником ОСОБА_5 повністю погашена. Не зняття арешту з майна скаржника є проти правною бездіяльністю посадових осіб Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), що порушує конституційні права ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просить суд визнати неправомірною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо не зняття арешту зі всього майна, що належить ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м.Києва № 2-3338 від 11.02.2011 року та скасувати арешт з усього майна, накладений постановою головного державного виконавця відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві від 27.07.2011 року, в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 .

В судове засідання особа, дії якої оскаржують ся, до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

В судовому засіданні представник стягувача заперечує проти задоволення скарги та просить суд відмовити в задоволенні скарги, оскільки наразі судом не встановлено обставини про відкрите виконавче провадження, предметна юрисдикція спору законом встановлена в порядку адміністративного судочинства та не підлягає розгляду в порядку судового контролю.

Суд, вивчивши скаргу, перевіривши фактичні обставини справи наданими до неї письмовими доказами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2010 року позов ПАТ "Укргазбанк" до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 на користь ПАТ "Укргазбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 39032, 76 долара США та пеню в сумі 213312,71 грн.

На виконанні у відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (надалі ВДВС) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва № 2-3338 від 11.02.2011 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» боргу в розмірі 213312,71 грн.

Постановою головного державного виконавця Біленчук Л.І. відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві від 27.07.2011 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно в межах боргу, а саме: заборгованість за кредитним договором в сумі 39032, 76 долара США та пені в сумі 213312,71 грн., що належить боржнику ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Постановою державного виконавця від 28.06.2013 року повернуто виконавчий документ, керуючись пунктом другим частиною першою статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року № 606-XIV).

З відповіді від 13.03.2024 року на адресу ОСОБА_3 вбачається, що на виконанні у відділ перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва № 2-3338 від 11.02.2011 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» боргу в розмірі 213312,71 грн. 28.06.2013 року повернуто виконавчий документ. Зазначене виконавче провадження знищено.

За даними Інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.052024 року міститься актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, а саме: арешт майна боржника ОСОБА_3 на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві від 17.04.2014 року.

З довідки виданої ПАТ "Укргазбанк" від 21.05.2020 року вбачаєтьсмя, що станом на 20.05.2020 року ОСОБА_5 повністю виконав зобов`язання по кредитному договору № 28-Ф/06 від 24.03.2006 року. Претензії до ОСОБА_5 відсутні.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України "Про виконавче провадження" (частина першаа статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Отже,з викладеного вбачається, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у справі, що виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні N НОМЕР_1 на стадії їх завершення під час повернення виконавчого документу стягувачу у 2013 році.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_3 про зняття арешту у зв`язку з виконання обов`язку, а саме погашення боргу перед ПАТ «Укргазбанк» поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Судом встановлено, що після повернення банку виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості ПАТ «Украгазбанк» підтвердив повне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Законом України "Про виконавче провадження" не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Звертаючись до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Мічуда І.А. вказала, що заборгованість у добровільному порядку поза межами виконавчого провадження N НОМЕР_1 погашена.

За таких обставин суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, слід зауважити, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі викладеного, суд вважає, що не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_3 підлягає захисту шляхом зняти арешту з майна боржника.

Відповідно до частин третьої, восьмої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За таких обставин та враховуючи добровільне погашення боржником боргу, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, суд визнає бездіяльністьі виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна скаржника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, є законним та обґрунтованим.

Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі N 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі N 161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі N 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19).

Також слід зазначити, що суд вважає посилання в поясненнях представника ПАТ «Укргазбанк» на те, що в даному випадку предметна юрисдикція спору законом встановлена в порядку адміністративного судочинства та не підлягає розгляду в порядку судового контролю є безпідставним.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець своєю постановою від 29 грудня 2017 року повернув виконавчий документ стягувачу, не змінює характер правовідносин. (постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_3 на дії Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), стягувач Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_3 на дії Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), стягувач Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо незняття арешту зі всього майна, що належить ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м.Києва № 2-3338 від 11.02.2011 року.

Скасувати арешт з усього майна, накладений постановою головного державного виконавця відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві від 27.07.2011 року, в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 14.08.2024 року.

Суддя Н.О.Яровенко