УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 759/11905/23

провадження № 61-10742ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом

ОСОБА_1 , третя особа, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня

2023 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа. - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня

2023 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 .

У грудні 2023 року до суду від позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення первісного позову у цій справі, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою ОСОБА_3 , кожної суботи та неділі з 11:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що 02 травня 2023 року ОСОБА_1 забрав доньку проти волі дитини, створює позивачу штучні перепони в можливості спілкуватися з донькою, позбавляючи її таким чином права брати участь

в житті доньки, сприяти духовному її розвитку і вихованню.

При цьому, зазначає, що домовленості щодо участі позивача у вихованні та спілкуванні з донькою сторони досягти не можуть, між ними регулярно виникають сварки і непорозуміння. Зважаючи на можливий тривалий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини та необхідність відновлення емоційного контакту дитини з матір`ю, заявник просить вжити вказаних заходів для забезпеченню позову.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року заяву позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу

з малолітньою донькою - ОСОБА_3 , кожної суботи та неділі місяця

з 11.00 год. до 18.00 год., за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності батька.

Суд першої інстанції враховував права матері на особисте спілкування

з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої доньки і саме під час вирішення цього спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічі матері з дитиною два рази на тиждень будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері, так і дитини, зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

При цьому, спільне проведення часу матері та дитини в присутності батька є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останнього,

з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня

2023 року про забезпечення позову змінено, встановивши місце безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу ОСОБА_2 з малолітньою донькою - ОСОБА_3 в присутності

батька - ОСОБА_1 за встановленим судом першої інстанції графіком протягом перших двох календарних місяців з дня ухвалення цієї постанови апеляційної інстанції в публічних місцях (місцях загального користування, таких як, але не виключно, парки, сквери, площі, розважальні заклади, торгівельні центри, тощо) за вибором ОСОБА_2 в місці, наближеному до місця проживання дитини.

Після сплину вказаного строку здійснення вищевказаного безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу зазначених осіб здійснювати за встановленим в ухвалі Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року про забезпечення позову порядком.

В решті оскаржувану ухвалу залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції вважав, що з урахування доводів апеляційної скарги про те, що батько з дитиною мають перебувати у квартирі, в якій мати дитини проживає з іншими чужими людьми, які ніколи до того не проживали постійно разом з дитиною та не є членами сім`ї малолітньої дитини, за наявності страху та небажання дитини щодо їх присутності, колегія суддів вважала за належне змінити ухвалу суду першої інстанції

в частині щодо тимчасового встановлення місця безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу ОСОБА_2

з малолітньою донькою поза межами місця проживання матері, а саме

в місцях загального користування, таких як, але не виключно, парки, сквери, площі, розважальні заклади, торгівельні центри, тощо.

Достатніх доказів щодо підтвердження наявності страху у дитини бачитись з матір`ю за місцем проживання матері, матеріали справи не містять.

Однак з метою усунення будь-яких підстав вважати, що середовище для тимчасових побачень буде неспокійним для дитини, колегія вважає за необхідне встановити первісний період, протягом перших двох календарних місяців з дня ухвалення цієї постанови апеляційної інстанції, коли дитина буде в змозі поступово призвичаїтись до спілкування з матір`ю, змінивши місце побачень матері з дитиною для налагодження відносин.

25 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Якименко М. М. через підсистему «Електронний суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 31 травня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати вказані оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив докази щодо небажання доньки спілкуватись та зустрічатись мамою, зокрема аудіо та відеозаписи, на яких зафіксована думка доньки ОСОБА_3 щодо її зустрічей з мамою.

Також заявник вважає, що постанова апеляційного суду ухвалена неповноважним складом, оскільки заявник неодноразово подавав заяви про відвід колегії суддів.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

У частині першій та другій статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами,

а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними

й допустимими доказами.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Суд встановив, що донька ОСОБА_3 проживала з народження разом з обома батьками, однак після початку широкомасштабного вторгнення в Україні батьки дійшли згоди щодо виїзду доньки з матір`ю із України. Після повернення в Україну у жовтні 2022 року до травня 2023 року дитина проживала з обома батьками. 02 травня 2023 року ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_3 поїхали на відпочинок на 20 днів. Після закінчення відпочинку донька відмовилася повертатися до мами, сказавши, що хоче залишитися жити з батьком.

У ході розгляду справи за ініціативою батька ОСОБА_1 були проведені чотири психодіагностичних обстежень ОСОБА_3.

28 липня 2023 року за заявою матері ОСОБА_1 було проведено

дві судові психологічні експертизи ОСОБА_3.

Апеляційний суд надав оцінку висновкам фахівців і експертів та вказав, що відповідні докази підтверджують, що після розлучення дитини з матір`ю дитина почала втрачати емоційний зв`язок з останньою. Психодіагностичні обстеження ОСОБА_3 не містять категоричних висновків, які унеможливлюють побачення дитини з матір`ю у порядку забезпечення позову на час розгляду справи в суді.

Суд правильно встановив, що спільне проведення часу матері та дитини в присутності батька є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав ОСОБА_1 та не призведе до негативних наслідків для останнього, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

Суд апеляційної інстанції вважав, що з урахування доводів апеляційної скарги про те, що батько з дитиною мають перебувати у квартирі, в якій мати дитини проживає з іншими чужими людьми, які ніколи до того не проживали постійно разом з дитиною та не є членами сім`ї малолітньої дитини, за наявності страху та небажання дитини щодо їх присутності, колегія суддів вважала за належне змінити ухвалу суду першої інстанції в частині щодо тимчасового встановлення місця безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу ОСОБА_2 з малолітньою донькою поза межами місця проживання матері, а саме в місцях загального користування, таких як, але не виключно, парки, сквери, площі, розважальні заклади, торгівельні центри, тощо.

Із вказаними висновками суду апеляційної інстанції погоджується

і Верховний Суд.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що заходи забезпечення позову є співмірними заявленим вимогам та підставам позову, з яким ОСОБА_2 звернулась до суду.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року у справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

І. М. Фаловська