ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 серпня 2024 року

м. Харків

справа № 638/15560/23

провадження № 22-ц/818/1475/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2024 року, ухвалене суддею Агаповим Р.О., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позову зазначає, що із вересня 2014 року по 26 лютого 2021 року він працював у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - КНП ХОР «ЦЕМД та МК», Відповідач) на посаді водія автотранспортних засобів КГП ХОР «ЦЕМД та МК. Вказує, що під час його звільнення, відповідачем в порушення ст.47, ч.5 ст.235 КЗпП України не було видано йому трудову книжку в день звільнення. 03 липня 2023 року він звернувся до відповідача із вимогою, зокрема, про видачу йому трудової книжки, яку не було видано під час звільнення, шляхом направлення на його поштову адресу. Проте, листом від 09 серпня 2023 року відповідач відмовив йому у поверненні трудової книжки, посилаючись на п.7.1 Інструкції №58 та стверджуючи, що трудова книжка, нібито, може видаватися лише під особистий підпис працівника.

Просить суд стягнути з відповідача на користь 104 452,96грн., що складаються із заборгованості із заробітної плати в розмірі 16 020,00грн. та середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати та видачі трудової книжки при звільненні, в розмірі 88 432,96грн. (станом на 20 жовтня 2023 року).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2024 року на підставі заяви ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 про відмову від частини позовних вимог - закрито провадження в частині стягнення з відповідача 16 020грн. заборгованості із заробітної плати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 88 432,96грн.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції застосував правову позицію Верховного Суду, яка не є релевантною.

Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів надсилання йому відповідачем письмового повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, що свідчить про доведеність вини відповідача у невиконання свого обов?язку. Крім того, він просив відповідача направити йому його трудову книжку поштою, що відповідачем також виконано не було.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 червня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що для застосування положень ч.5 ст.235 КЗпП України необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Позивачем не надано належним та допустимих доказів того, що останній внаслідок неотримання трудової книжки мав перепони щодо працевлаштування на іншу роботу або звернення для постановки на облік у центр зайнятості, не надано, як і не доведено вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки.

Крім того, із заявою щодо отримання трудової книжки позивач звернувся до роботодавця лише у липні 2023 року та до цього часу не проявляв ініціативи в отриманні трудової книжки та не намагався самостійно отримати трудову книжку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду вихожячи з наступного.

Згідно наказу № 503-к від 19 квітня 2014 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія швидкої та невідкладної медичної допомоги 1 класу відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги №7 по переводу з КП «Автобаза ШМД м. Харкова» з 19.08.2014

Наказом № 100-к від 26 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнений 26 лютого 2021 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

В матеріалах справи не міститься доказів видачі трудової книжки ОСОБА_1 в день його звільнення.

03 липня 2023 року позивач звернувся до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» із вимогою, зокрема, про направлення трудової книжки на адресу ОСОБА_1 .

Листом від 09 серпня 2023 року №02-872 відповідач відмовив у поверненні трудової книжки, посилаючись на п.7.1 Інструкції Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» № 58 від 29.07.1993.

Як на підставу позову позивач посилаєтьяс на те, що роботодавець не виконав свого обов?язку щодо видачу йому трудової книжки, в тому числі не направив йому трудову книжку за допомогою засобів поштового зв?язку на підставі його заяви.

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) зазначено: «Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №712/12727/19, від 14 липня 2021 року у справі №569/6979/20.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року від 14 липня 2021 року у справі №569/6979/20 оскільки у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21).

Встановлені у цій справі обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України.

Щодо тверджень представника позивача про не направлення відповідачем трудової книжки на адресу позивача.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на працівників передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення; при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Таким чином, з викладеного вбачається, що підприємство покладено обов?язок направлення працівникові поштового повідомлення про необхідність отримання трудової книжки.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи позивач ОСОБА_1 є особою пенсійного віку (1953 року народження), а отже є непрацездатним.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що затримка видачі трудової книжки відповідачем перешкоджала працевлаштуванню позивача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що будучи обізнаним про своє звільнення, із заявою щодо отримання трудової книжки позивач звернувся до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» лише у липні 2023 року та до цього часу не проявляв ініціативи в отриманні трудової книжки та не намагався самостійно отримати трудову книжку, наполягаючи натомість на оплаті «вимушеного прогулу» майже за два роки.

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Порушень судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до положень ч.4 ст.367 ЦК України апеляційним судом не встановлено.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова