Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання правочину удаваним, -

В С Т А Н О В И В:

01.12.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд:

визнати удаваним правочин, а саме договір позики, укладений 13.12.2018 року у формі розписки від 13.12.2018 року від імені ОСОБА_1 ;

стягнути з відповідача суму понесених судових витрат.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, в червні 2018 року між гр. ОСОБА_2 (відповідач) та гр. ОСОБА_1 (позивач) було проведено перемовини щодо можливої спільної участі у створенні іноземної юридичної особи та реалізації міжнародних контрактів із подальшим отриманням дивідендів (прибутку) внаслідок такої діяльності.

В жовтні 2019 року відповідачем було підтверджено намір щодо спільної участі із позивачем в такому проекті, що підтверджується електронним листуванням між сторонами та підтвердженням зі сторони позивача наміру створити торгову компанію, вирішення в подальшому питань відносно внесення грошових коштів на рахунки такої компанії, отримання в подальшому дивідендів тощо (електронний лист від 26.10.2018 р.).

З огляду на досягнені домовленості між позивачем та відповідачем та з метою реалізації спільного рішення щодо спільної діяльності в діяльності іноземної компанії, відповідачем було передано позивачу грошові кошти у розмірі 1 250 750 грн., що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів від 13.12.2019 р.

Водночас, цього ж дня, в цьому ж самому приміщенні (за місцем мешкання позивача), було укладено ідентичну розписку від імені гр. ОСОБА_3 (третя особа), який так само начебто отримав грошові кошти в такому самому розмірі, а саме: 1 250 750 грн. та так само зобов`язувався повернути їх у строк до 01.02.2019 р. Єдиною відмінністю між вказаними розписками є допис гр. ОСОБА_3 щодо обов`язку повернути грошові кошти у випадку не виконання контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, що є вкрай важливим з точки зору надання оцінки правовідносинами, які склались між сторонами.

Таким чином, не зважаючи на надані розписки про отримання грошових коштів в позику, фактично між сторонами виникли відносини зі спільної діяльності у інвестуванні грошових коштів в компанію NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW1 1RF , Register Company Reference 7775169) з метою реалізацію контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018 укладеного із SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8).

Вказане вище підтверджується електронним листом від 18.12.2018 року, відповідно до якого позивач повідомляє відповідачеві про необхідність вирішити всі питання щодо здійснення поставки товару відповідно до першої угоди, щоб відпрацювати практичний навик та спільну роботу між сторонами.

Позивач зазначає, що в подальшому між Сторонами постійно велось спілкування щодо організаційних питань супроводження укладеної угоди, її реалізація та, в подальшому, проведення інших угод із залученням інвестованих коштів задля збільшення розміру торгового капіталу та можливих дивідендів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Як вказує позивач, підтвердженням мети отримання грошових коштів від позивача відповідачем, а в подальшому і гр. ОСОБА_3 є листування між сторонами засобами електронної пошти, яке виникло до моменту написання розписок та продовжувалося після їх написання з приводу питань визначення організаційних моментів ведення спільного бізнесу, розподілу прибутку, адміністрування витрат, укладання супутніх договорів тощо, де сторони між собою визначали мету ведення такої діяльності (отримання прибутку), питання щодо розподілу коштів, покриття витрат тощо.

Таким чином, позивач вважає, що між ним та відповідачем було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики у вигляді розписки від 13.12.2018 року, який було вчинено для приховування іншого правочину - договору про спільну діяльність у інвестуванні грошових коштів в реалізацію контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW1 1RF , Register Company Reference 7775169) та SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8).

Позивач посилається на те, що відповідно до положень ст. 235 ЦК України, удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином, під час укладання удаваного правочину в дійсності має місце укладення двох правочинів:

реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки;

правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним ( ст. 235 ЦК України).

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, маскують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля).

Згідно із положеннями ст. 235 ЦПК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач посилається на те, що як вбачається з тексту розписки від гр. ОСОБА_3 , роздруківок листування засобами електронної пошти та вкладень до них, копій міжнародного контракту тощо, сторонами не було волевиявлення щодо укладення договорів позики. Ані позивач, ані відповідач, ані гр. ОСОБА_3 не бажали настання наслідків, які передбачено для укладення договорів позики й натомість спільними зусиллями реалізовували проект із інвестування коштів до міжнародної компанії задля отримання прибутку в майбутньому.

Відповідно до статей 1130-1131 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність мають передбачати у тому числі координацію спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відтак, аналізуючи правовідносини, які склались між сторонами, позивач звертає увагу суду на те, що:

- сторонами було досягнено згоди про спільну діяльність, яка зафіксована в електронних листах, якими сторони спілкувались між собою;

- сторонами було об`єднано спільні зусилля для досягнення спільної мети шляхом внесення відповідачем грошових коштів для реалізації міжнародного контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW 1 1 RE , Register Company Reference 7775169) та SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8), а зі сторони позивача та третьої особи шляхом внесення в спільну діяльність власних ділових контактів, вмінь та навичок в реалізації вищезгаданого контракту;

- сторони діяли спільно не задля задоволення власного інтересу, а в спільному інтересі, який повинен був принести Сторонам дивіденти від реалізації проекту.

Так, між позивачем та відповідачем було фактично укладено договір про спільну діяльність із інвестування грошових коштів та організацію виконання (шляхом ведення перемовин із діловими контактами щодо закупівлі та поставки товару, організації контролю за виконанням такого контракту, відкриття банківських рахунків для проведення транзакцій тощо) міжнародного контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW1 1RF , Register Company Reference 7775169) та SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8).

З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що укладений договір позики у вигляді розписки від 13.12.2018 року фактично не мав на меті передачу грошових коштів у борг від відповідача на користь позивача, а лише підтверджував майновий вклад (грошові кошти) у спільну діяльність зі сторони відповідача.

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати удаваним правочин, а саме договір позики, укладений 13.12.2018 року у формі розписки від 13.12.2018 року від імені ОСОБА_1 .

01.12.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Солом`янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б.

20.12.2021 до суду надійшла інформаційна довідка з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА №76134852 про реєстрацію місця проживання особи.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б. від 29.12.2021 року, прийнято справу до провадження Солом`янського районного суду м. Києва, відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання правочину удаваним, та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Визначено відповідачу/ам/ строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

30.06.2022 до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача повністю заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила про те, що характерною ознакою удаваного правочину є його вчинення з метою приховати інший правочин.

Як стверджує позивач, між Сторонами нібито було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики у вигляді розписки від 13.12.2018 року, який було вчинено для приховання іншого правочину - договору про спільну діяльність у інвестування грошових коштів в реалізацію контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW1 1RF , Register Company Reference 7775169) з метою реалізації контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного із SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8). При цьому, надані позивачем документи в підтвердження заявлених позовних вимог, не мають будь-якого відношення до позики, отриманої позивачем. З доданих позивачем документів не вбачається та ніде не фігурує саме зазначена позичена сума коштів як предмет спільної діяльності і не пов`язана з нею якимось чином. Сторони ніколи не укладали та не мали наміру укласти окремий договір про спільну діяльність, предметом якого була б, зокрема, наведена позичена сума коштів.

Також, представник відповідача звернула увагу суду на те, що 14.02.2022 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за вказаною розпискою.

Стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в розмірі 1 250 750,00 гривень та три проценти річних у розмірі 92 315,63 гривень, інфляційні втрати у розмірі 188 123,89 гривень. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

При цьому, під час розгляду у Києво-Святошинському районному суді Київської області справи № 369/7355/21 про стягнення коштів за вказаною позикою, позивач неодноразово підтвердив, що між сторонами існує розписка від 13.12.2018 року, якою підтверджується отримання позивачем від відповідача грошових коштів у розмірі 1 250 750 гривень із зобов`язанням повернути вказану суму до 01 лютого 2019 року.

Представник відповідача вказав на те, що цілком очевидним є те, що ОСОБА_1 не має наміру повертати вказані кошти, тому і звернувся до суду з позовом про визнання нібито позики удаваною та окремо також оскаржив в апеляційному порядку судове рішення, винесене на користь ОСОБА_2 у справі № 369/7355/21. На думку сторони відповідача, така поведінка ОСОБА_1 фактично спрямована на затягування судового спору між сторонами і на неповернення коштів ОСОБА_2 , незважаючи на те, що ОСОБА_1 визнав наведену вище розписку.

Що стосується розписки третьої особи, на яку посилається позивач, то вона теж не має жодного значення для цього спору, адже за вказаною розпискою саме позивач передав грошові кошти, а відповідач не є зобов`язаною особою за цим документом.

Також представник відповідача звернув увагу на те, що, заявляючи вимоги про нібито удаваність правочину позики, позивачем не обґрунтовано спрямованість волі обох сторін на приховування договору про спільну діяльність, не доведено будь-якої особистої зацікавленості відповідача саме у приховуванні договору про спільну діяльність, а також не доведено, з якою метою сторони бажали приховати укладення договору про спільну діяльність. Отже, позивачем не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження існування між сторонами домовленості про укладення між ними договору позики з метою приховання договору про спільну діяльність.

Також, заявляючи про удаваність договору позики, який укладено з метою нібито приховати договір про спільну діяльність, позивачем не наведено та не обґрунтовано змісту тих істотних умов договору про спільну діяльність, які мали бути виражені у такому прихованому договорі.

Зважаючи на викладене представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити за їх безпідставністю.

Відповіді на відзив від позивачем ОСОБА_1 до суду подано не було.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року, було зупинено провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання правочину удаваним, до розгляду Київським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2022 року в цивільній справі № 369/7355/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.12.2022 року, поновлено провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання правочину удаваним, та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розпорядженням керівника апарату суду Щерби А. від 17.07.2023 № 250 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/32238/21, провадження № 2/760/2890/23, у зв`язку з неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Калініченко О.Б., у зв`язку з її звільненням на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції україни. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №693/0/15-23 від 06.07.2023.

18.07.2023 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

Станом на 02.08.2024 року будь-які додаткові письмові пояснення, клопотання/заяви з процесуальних питань від учасників процесу до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наявної в матеріалах справи розписки від 13 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг суму коштів у розмірі 1 250 750,00 грн., що еквівалентно 39 270 євро по курсу 31,85 грн. за 1 євро, які зобов`язався повернути в строк до 01 лютого 2019 року. У розписці зазначено, що ОСОБА_1 написав розписку власноручно.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики у вигляді розписки від 13.12.2018 року, який було вчинено для приховування іншого правочину - договору про спільну діяльність у інвестуванні грошових коштів в реалізацію контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW1 1RF , Register Company Reference 7775169) та SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8).

При цьому, позивач звертає увагу суду на те, що

- сторонами було досягнено згоди про спільну діяльність, яка зафіксована в електронних листах, якими сторони спілкувались між собою;

- сторонами було об`єднано спільні зусилля для досягнення спільної мети шляхом внесення відповідачем грошових коштів для реалізації міжнародного контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW 1 1 RE , Register Company Reference 7775169) та SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8), а зі сторони позивача та третьої особи шляхом внесення в спільну діяльність власних ділових контактів, вмінь та навичок в реалізації вищезгаданого контракту;

- сторони діяли спільно не задля задоволення власного інтересу, а в спільному інтересі, який повинен був принести Сторонам дивіденти від реалізації проекту.

Так, між позивачем та відповідачем було фактично укладено договір про спільну діяльність із інвестування грошових коштів та організацію виконання (шляхом ведення перемовин із діловими контактами щодо закупівлі та поставки товару, організації контролю за виконанням такого контракту, відкриття банківських рахунків для проведення транзакцій тощо) міжнародного контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW1 1RF , Register Company Reference 7775169) та SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8).

З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що укладений договір позики у вигляді розписки від 13.12.2018 року фактично не мав на меті передачу грошових коштів у борг від відповідача на користь позивача, а лише підтверджував майновий вклад (грошові кошти) у спільну діяльність зі сторони відповідача.

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати удаваним правочин, а саме договір позики, укладений 13.12.2018 року у формі розписки від 13.12.2018 року від імені ОСОБА_1 .

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним, зміна правовідношення (частина друга статі 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтями 6, 627 ЦК України визначальним для формування правовідносин є принцип свободи договору, сутність якого полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом

Відповідно до положень ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

За вимогами ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Як уже зазначалося судом, відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Отже, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14.11.2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07.09.2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07.11.2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21.08.2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30.03.2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

Також зазначене узгоджується з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тож доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПКУкраїни при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як стверджує позивач, між сторонами нібито було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики у вигляді розписки від 13.12.2018 року, який було вчинено для приховання іншого правочину - договору про спільну діяльність у інвестування грошових коштів в реалізацію контракту від 26.10.2018 р. за №26/10-2018, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (Company Address: 4 The Mews, Bridge Road, TWICKENHAM, London, TW1 1RF , Register Company Reference 7775169) з метою реалізації контракту від 26.10.2018 р. за № 26/10-2018, укладеного із SIA "GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO." (Address : Purvciema street 24-34, Riga, Latvia, LV-1035, Registration number: 8).

При цьому, надані позивачем документи в підтвердження заявлених позовних вимог, не мають будь-якого відношення до позики, отриманої позивачем.

Так, з доданого позивачем Контракту № 26/10-2018 від 26 жовтня 2018 року, в який нібито за твердженням позивача інвестувались кошти Сторонами, вбачається, що ні позивач, ні відповідач не є сторонами цього контракту та відповідно відсутні будь-які положення в такому контракті про те, що відповідач має надати позивачу певні кошти для здійснення оплати за таким контрактом.

Також, суд звертає увагу на те, що в п. 3 Положення № 1 до Контракту № 26/10-2018 від 26 жовтня 2018 року зазначено, що Покупець здійснює 100% передплату товару на умовах Т/Т (банківський переказ) протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту підписання даного Додатку.

Тобто, оплата за вказаним контрактом мала бути здійснена ще заздалегідь до того, як відповідач надав позику позивачу.

Крім цього, сума вказаного контракту також не співпадає із переданою відповідачем сумою позивачу.

Суд не приймає як належний доказ надану суду роздруківку електронного листування, оскільки остання не пов`язана із переданою відповідачем сумою коштів позивачу, а отже не стосується предмету спору.

Також, що стосується розписки третьої особи, на яку посилається позивач, суд зазначає, що вона не має жодного значення для цього спору, адже за вказаною розпискою саме позивач передав грошові кошти, а відповідач не є зобов`язаною особою за цим документом.

Таким чином, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Так, позивач стверджує нібито про удаваність правочину позики.

Разом з тим, позивачем ніяким чином не обґрунтовано спрямованість волі обох сторін на приховування договору про спільну діяльність, не доведено будь-якої особистої зацікавленості відповідача саме у приховуванні договору про спільну діяльність, а також не доведено, з якою метою сторони бажали приховати укладення договору про спільну діяльність.

Позивачем не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження існування між сторонами домовленості про укладення між ними договору позики з метою приховання договору про спільну діяльність.

Також, заявляючи про удаваність договору позики, який укладено з метою нібито приховати договір про спільну діяльність, позивачем не наведено та не обґрунтовано змісту тих істотних умов договору про спільну діяльність, які мали бути виражені у такому прихованому договорі.

Отже, ввертаючись до суду, будь-яких доказів приведеним у позові обставинам позивач не навів і до суду не надав.

Натомість, на підтвердження свої заперечень щодо заявлених позивачем вимог стороною відповідача подано до суду копію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.02.2022 року у справі №369/7355/21, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, - задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 250 750 (один мільйон двісті п`ятдесят тисяч сімсот п`ятдесят гривень) 00 коп. основного боргу, 92 315 (дев`яносто дві тисячі триста п`ятнадцять гривень) 63 коп. 3% річних, 188 123 (сто вісімдесят вісім тисяч сто двадцять три гривні) 89 коп. інфляційних втрат та 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень) 00 коп. судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.02.2022 року у справі №369/7355/21, скасовано, ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 250 750 (один мільйон двісті п`ятдесят тисяч сімсот п`ятдесят гривень) 00 коп. основного боргу, 92 315 (дев`яносто дві тисячі триста п`ятнадцять гривень) 63 коп. 3% річних, 188 123 (сто вісімдесят вісім тисяч сто двадцять три гривні) 89 коп. інфляційних втрат та 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень) 00 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Згідно з даними судовими рішеннями, що набрали законної сили, які суд бере до уваги як письмовий доказ, предметом розгляду справи №369/7355/21 було стягнення коштів за договором позики, укладеним 13.12.2018 року у формі розписки від 13.12.2018 року від імені ОСОБА_1 .

Вбачається, що під час розгляду справи № 369/7355/21 позивач (представник позивача) неодноразово підтвердив, що між сторонами існує розписка від 13.12.2018 року, якою підтверджується факт отримання позивачем від відповідача грошових коштів в розмірі 1 250 750 грн. із зобов`язанням повернути вказану суму до 01 лютого 2019 року.

Під час розгляду справи №369/7355/21 судами встановлено наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи розписки від 13 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг суму коштів у розмірі 1 250 750,00 грн., що еквівалентно 39 270 євро по курсу 31,85 грн. за 1 євро, які зобов`язався повернути в строк до 01 лютого 2019 року. У розписці зазначено, що ОСОБА_1 написав розписку власноручно.

У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем (у даній справі позивач ОСОБА_1 ) взятих на себе зобов`язань, грошові кошти позивачу не повернуті.

Судами встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем (у даній справі позивач ОСОБА_1 ) від позивача (у даній справі відповідач ОСОБА_2 ) обумовленої у розписці грошової суми.

Відповідач ( ОСОБА_1 ) не заперечував, що написав вказану розписку, копія якої міститься у матеріалах справи.

При цьому, заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач ( ОСОБА_1 ) зазначав, що незважаючи на підписання розписки про отримання від позивача ( ОСОБА_2 ) грошових коштів в позику між сторонами фактично виникли відносини зі спільної діяльності у інвестуванні грошових коштів в компанію NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED з метою реалізації контракту від 26 жовтня 2018 року за № 26/10-2018 укладеного із SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.».

На підтвердження вказаних обставин та мети отримання грошових коштів в позику відповідачем ( ОСОБА_1 ) надано до суду першої інстанції роздруківки листування між сторонами електронною поштою з приводу питань організації ведення спільного бізнесу та копію контракту № 26/10-2018 від 26 жовтня 2018 року, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED та SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.» (т. 1 а.с. 179-243).

Відповідач ( ОСОБА_1 ) посилався на те, що між сторонами було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики у вигляді розписки від 13 грудня 2018 року, який було вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору про спільну діяльність у інвестуванні грошових коштів в реалізацію контракту від 26 жовтня 2018 року № 26/10-2018, укладеного між компанією NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED та SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.».

Колегія суддів перевірила такі доводи апелянта та відхилила з огляду на те, що у розписці від 13 грудня 2018 року не міститься умов про отримання відповідачем коштів в борг на виконання умов вказаного контракту.

Крім того, позивач та відповідач не є сторонами контракту від 26 жовтня 2018 року за № 26/10-2018 та у ньому відсутні будь-які положення про те, що позивач має надати відповідачу певні кошти для здійснення оплати за контрактом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач, обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом про визнання правочину удаваним, були предметом дослідження у справі №369/7355/21 та судом надана відповідна правова оцінка. Ці обставини перевірені та не спростовані стороною позивача ОСОБА_1 , відносно якого такі обставини були встановлені.

Постановою Верховного Суду від 13.09.2023 року у справі № 369/7355/2, постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, залишено без змін.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

За таких обставин, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з урахуванням встановленого, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПК , оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду справи покладаються на позивача.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 (справа № 640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, позивачем до суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано:

- копію договору про надання правової/професійної правничої допомоги від 20.05.2020 року;

- копію додатку №1 від 20.11.2021 року до договору про надання правової/професійної правничої допомоги від 20 травня 2020 року;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3446;

- копію ордеру серії АА № 1140174 від 30.11.2021;

- копію Акту № 4 від 30.11.2021 р. прийнятих-виконаних робіт/наданих послуг згідно Договору про надання правової допомоги від 20.05.2020 р.;

- копію квитанції до прибуткового касового ордера № 30/11 від 30.11.2021.

Як вбачається з Акту № 4 від 30.11.2021 р. прийнятих-виконаних робіт/наданих послуг згідно Договору про надання правової допомоги від 20.05.2020 р., сторони встановили, що загальна вартість наданих послуг/виконаних робіт станом на день укладення даного акту становить - 11 000 грн.

При цьому, разом з позовною заявою подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в якому вказано про те, що остаточний розрахунок понесених витрат буде надано суду під час судового розгляду до винесення рішення по суті.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Всупереч вищезазначеному, суду не надано остаточного розрахунку понесених витрат на правничу допомогу. При цьому, у позовній заяві позивачем не вказано, яку суму витрат на правничу допомогу він просить стягнути.

Неподання розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови в стягненні витрат на правову допомогу.

Вказана позиція відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20).

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 6, 11, 15, 16, 202, 203, 215, 235, 509, 526, 626-628, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76-82, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання правочину удаваним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.08.2024 року.

Суддя О.М. Букіна