КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Поліщук Н.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, стягнення комунальних послуг,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просив:

зобов`язати відповідачів не чинити перешкод позивачу у користуванні і обслуговуванні квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , частина якої належала його покійній дружині і в якій знаходяться особисті речі та майно позивача, шляхом надання йому безперешкодного доступу до квартири, та видачі йому ключів від неї;

стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати за сплату комунальних послуг в розмірі 26 565,00 грн;

стягнути солідарно з відповідачів судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1 073,60 грн та витрат на правову допомогу, у розмірі 24 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в Республіці Австрія м. Баден померла його дружина ОСОБА_5

18.04.2023 позивачем було подано заяву про вступ у спадщину та отримано витяг про реєстрацію спадкової справи.

Позивач є спадкоємцем першої черги на майно після смерті своєї дружини ОСОБА_5 , а саме на частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і яка належала ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності (1/4 частина).

Квартира була приватизована на чотирьох осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та на ОСОБА_7 .

Після смерті дружини позивача, відповідачі безпідставно обмежують ділові візити повіреного позивача ОСОБА_8 і встановлюють перешкоди у користуванні його майном і майном дружини, яка померла. При тому, що позивач протягом всього минулого року самостійно сплачував комунальні послуги за вищевказану квартиру на загальну суму 26 565,00 грн.

Починаючи з квітня 2023 року позивач не має доступу до 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , де зберігаються його приватні речі. У добровільному порядку співвласники відмовляються усунути ці обставини та передати ключі позивачу від вхідних дверей квартири, у зв`язку з чим просив позов задовольнити (а.с. 1-8).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.03.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, стягнення комунальних послуг відмовлено (а.с. 125-129).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить:

скасувати ухвалу від 22.03.2024 про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін;

скасувати рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції та призначити слухання у справі з викликом сторін.

Щодо оскарження ухвали суду про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін, вказує, що відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції керуючись п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, дійшов висновку про те, що визнання справи малозначною та як наслідок її розгляд, за загальним правилом у порядку спрощеного позовного провадження є передумовою додержання розумних строків розгляду справи судом.

Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги, що рішенням Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23) пункти 1, 5 частини 6 статті 19 ЦПК України визнані неконституційними, та втрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення рішення.

Щодо оскарження рішення, то звертає увагу, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не врахував, що він як спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, є її власником з часу її відкриття, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Тому вважає, що своїми діями інші співвласники квартири встановлюють позивачу перешкоди у користуванні майном, зокрема не надають доступ до квартири в якій проживала його покійна дружина. В даній квартирі знаходяться його особисті речі, доступ до яких в позивача відсутній. А також речі які були спільно нажиті разом з його колишньою дружиною, на яких у позивача також є право власності, як на спільно нажите майно.

Стосовно понесених позивачем витрат на оплату комунальних послуг вказує, що не проживаючи в спірній квартирі, він регулярно робив оплату за комунальні послуги, і така оплата не спростована відповідачами, тому дану вимогу також слід задовольнити.

Окрім зазначеного, позивач просить в апеляційній скарзі, враховуючи характер і глибину перенесених позивачем моральних і душевних поневірянь після смерті дружини та морального та психологічного тиску, який здійснюють на нього відповідачі, тяжкість ушкодження здоров`я, погіршення його фізичних здібностей та додаткові витрати, які будуть ще понесені в подальшому на відновлення здоров`я а також час, який необхідний для відновлення стану здоров`я та нормальних життєвих зв`язків, стягнути моральну шкоду, спричинену позивачу протиправними діями відповідачів, яку оцінює в 10 000,00 грн (а.с. 135- 147).

26.06.2024 на електронну адресу апеляційного суду, а також засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 було подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вказується, що позивач не є і ніколи не був власником квартири або її частки. До смерті його дружини - ОСОБА_5 , квартира у рівних частинах належала ОСОБА_5 та іншим відповідачам. Частка квартири покійної ОСОБА_5 перейшла, в порядку спадкування за законом, в рівних частинах до її дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також матері - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, витягами про реєстрацію у Спадковому реєстрі та витягами з Державного реєстру речових прав.

Отже, позивач, не будучи власником квартири, не мав жодного права вимагати усунення перешкод у обслуговуванні та користуванні ним квартирою від її власників в порядку ст. 391 ЦК України.

Мотивуючи необхідність задоволення позовної вимоги про усунення перешкод в обслуговуванні та користуванні квартирою позивач зазначав, що в ній нібито знаходиться його рухоме майно, яким він хоче володіти, користуватися та розпоряджатися. Отож, сам позивач описує, що він рухомим майном наразі не володіє, але бажає. За таких обставин, він мав звертатися із віндикаційним позовом (ст. 387 ЦК України) до осіб, які, на його думку, наразі володіють таким майном. Тобто, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні відповідної позовної вимоги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_11 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_12 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

07.03.2023 ОСОБА_5 померла на території Республіки Австрія м. Баден, що підтверджується витягом з актового запису про смерть № 008563/2023 Відділу реєстрації актів цивільного стану м. Відень-Гітцінг.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді 1/4 квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві спільної часткової власності разом із співвласниками ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.06.2007, виданого Відділом приватизації житла Голосіївської РДА у м Києві.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2023, спадкоємцями майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спадщина, на яке видане свідоцтво складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Позивач звертаючись з вимогами про зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні і обслуговуванні квартири, частина якої належала його дружині ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і в якій знаходяться особисті речі та майно позивача, шляхом надання йому безперешкодного доступу до квартири та видачі ключів від неї, посилався на те, що у вказаній квартирі знаходяться його речі та починаючи з квітня 2023 року та до цього часу позивач не має доступу до частини квартири, де зберігаються його приватні речі, а отже, не може розпоряджатись вказаним майном через неправомірні дії інших співвласників квартири.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 309/2477/16-ц.

Водночас, ОСОБА_1 , у позовній заяві, а також підтверджує в судовому засіданні, про те, що він відмовився від своєї частки на користь дітей дружині ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому він не є власником квартири АДРЕСА_2 або її частини, у зв`язку з чим, ним неправильно обраний спосіб захисту своїх прав на підставі ст. 391 ЦК України.

Для відновлення свого порушеного права, ОСОБА_1 мав би звернутись до суду з вимогою про витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в задоволенні відповідної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19.

Таким чином, оскільки позивач не є власником спірної квартири, тому заявлена вимога про усунення перешкод у обслуговуванні та користуванні ним квартирою від її власників, задля володіння речей, що в ній знаходяться, є неналежним способом захисту.

Окрім того, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт знаходження речей позивача у спірній квартирі. Надані позивачем квитанції, чеки про придбання рухомого майна не підтверджують вказаного факту, а тому суд першої інстанції, з урахуванням наданих доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про усунення перешкод позивачу у користуванні і обслуговуванні вказаної квартири.

Щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача витрати за сплату комунальних послуг в розмірі 26 565,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Аналіз ч. 1 ст. 509 та ч. 1 ст. 544 ЦК України дозволяє зробити висновок, що боржником особа стає при вступі у зобов`язанні в якому вона має вчиняти певні дію або утриматись від її вчинення. Якщо декілька осіб вступили у певне зобов`язання (стали боржниками) і один із боржників виконав одноосібно солідарний обов`язок перед кредитором, то він має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого боржника (боржників), тобто набуває права кредитора (право вимоги).

Аналогічне правило розповсюджується на співвласників майна, які мають обов`язок по його утриманню.

Судом першої інстанції було досліджено надані по справі квитанції, з яких вбачається, що платником за надані комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 .

Також, в матеріалах справи міститься ксерокопія витягу з особистого кабінету дружини позивача ОСОБА_5 , з якого вбачаються проплати комунальних послуг саме ОСОБА_5 .

Наведеним доказам суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану оцінку та правильно зазначив, що підтвердження того, що проплата комунальних послуг здійснювалась саме позивачем в матеріалах справи відсутня, а надана позивачем квитанція від 10.03.2023 про перерахунок власних коштів своїй дружині ОСОБА_5 на суму 25 799,00 грн та платіжна інструкція від 27.02.2023 на суму 23 221,00 грн, вказаних обставин не спростовує. Тобто, матеріали справи не містять доказів, що позивач виконував замість інших співвласників вказаної квартири солідарний обов`язок по сплаті комунальних послуг, тому відсутні підстави вважати, що він має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого боржника (боржників), тобто набуває права кредитора (право вимоги).

Крім того, відсутні підстави для задоволення вимоги про солідарне стягнення з відповідачів сплачених комунальних послуг, оскільки квартира належить останнім на праві спільної часткової власності.

Доводи апеляційної скарги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн не підлягають задоволенню з огляду на те, що така вимога не була заявлена позивачем під час подачі позову, та не була предметом розгляду у суді першої інстанції, і такій вимозі не було надано відповідної оцінки, як то передбачено ч. 6 ст. 367 ЦПК України, якою визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У своїй апеляційній скарзі, позивач посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), яким пункти 1, 5 частини 6 статті 19 ЦПК України визнані неконституційними, та які втрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення рішення, вважає, що поданий позов не може бути малозначним у розумінні ст. 19 ЦПК України, тому ухвала від 22.03.2024 підлягає скасуванню, рішення від 22.03.2024 також, підлягає скасуванню, а справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Однак, такий висновок позивача є необґрунтованим з огляду на те, що на момент ухвалення як оскаржуваної ухвали, так і рішення, визначені норми цивільно-процесуального законодавства були чинні в редакції від 31.12.2023, тобто, шість місяців з дня ухвалення рішення не минуло, тому з огляду на предмет позову, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що дана справа має ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, наразі також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку без виклику сторін.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач

Судді