УХВАЛА

26 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 95 (33-160)

провадження № 61-11144ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 22 грудня 1995 року та ухвалу Київського міського суду від 07 лютого 1996 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Ватутінського районного виконавчого комітету міста Києва про визнання права на житлову площу та укладення договору найму житлового приміщення та за зустрічним позовом Комунального підприємства «Жилремфонд» Ватутінського району міста Києва до ОСОБА_1 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 22 грудня 1995 року, залишеним без змін ухвалою Київського міського суду від 07 лютого 1996 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права на житлову площу та укладення договору найму житлового приміщення відмовлено. Зустрічний позов Комунального підприємства «Жилремфонд» Ватутінського району міста Києва про виселення задоволено.

29 липня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу.

Разом з касаційною скаргою подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, посилаючись на пункт 3 статті 394 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (MPP GOLUB v. UKRAINE, № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKAAND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

У статті 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року)».

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що заявниця не наводить виключних підстав для відкриття касаційного провадження на підставі частини третьої статті 394 ЦПК України за скаргою, поданою після спливу одного року з дня ухвалення оскаржених судових рішень (понад 23 роки з дня ухвалення ухвали Київського міського суду від 07 лютого 1996 року, яку заявниця додала до касаційної скарги). Позивач раніше зверталася з касаційними скаргами до Верховного Суду України від 27 листопада 2017 року та у березні 2018 року до Верховного Суду, тобто була обізнана про наявність оскаржених судових рішень. Отже зазначення у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження посилання на частину третю статті 394 ЦПК України, без наведення відповідних виключних випадків пропуску строку, не є підставою для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Ураховуючи те, що ОСОБА_3 подала касаційну скаргу після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, виключних випадків, передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України, не зазначила, як і не надала належних та допустимих доказів, які це підтверджують, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 22 грудня 1995 року та ухвалу Київського міського суду необхідно відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 22 грудня 1995 року та ухвалу Київського міського суду у справі № 95 (33-160).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко