Справа № 462/4491/23 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/3501/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар судового засідання - Марко О.Р.,

з участю - позивачки ОСОБА_1 , представників позивачки - адвокатів Заремби О.В. та Березки Я.О., відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - адвоката Муравської О.І., представника відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвоката Андрухів Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 08 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , треті особи: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

в червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суду із позовом до відповідачів, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1982 року батькові позивача було видано ордер на вселення з сім`єю у спірну квартиру. Дана квартира не приватизована, у квартирі зареєстровані позивач, її неповнолітні діти та відповідачі. Проте, проживають у спірній квартирі лише позивач зі своїми дітьми, і вона ж несе витрати по утриманню квартири, відповідачі у такій не проживають тривалий час, більше ніж 6 місяців без поважних причин, не сплачують комунальні послуги, у квартирі немає їхніх особистих речей. Просила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволено частково.

Визнано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто порівно із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , понесені судові витрати у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року, ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій міститься прохання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на проживання та користування спірною квартирою та ухвалити нове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що вона є дочкою квартиронаймача, з моменту свого народження та реєстрації безперервно проживає в квартирі АДРЕСА_1 разом зі неповнолітніми дітьми: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Квартира складається з чотирьох кімнат, загальною житловою площею 50, 55 кв.м. Згідно довідки ЛКП «Сигнівка» від 05 червня 2023 року № 1537 в квартирі АДРЕСА_1 відповідачі є теж зареєстрованими, однак, не проживають у такій вже тривалий час, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона відповідачам не чинила. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідачів підтверджується відповідними документами. З моменту добровільної зміни відповідачами свого місця проживання та до цього часу, заявник неодноразово зверталась до відповідачів з вимогою знятися з реєстраційного обліку у квартирі, так - як їй доводиться багато сплачувати по рахункам за неї, однак вони відмовились. Зазначає, що місце реєстрації відповідачів у квартирі не пов`язане з їхнім фактичним місцем проживання, однак сам факт реєстрації відповідачів у спірному житлі, без фактичного проживання у ньому, враховуючи намір заявника приватизувати житло та вільно користуватися таким, перешкоджає повноцінній реалізації її прав. Вважає, що суд не надав належної оцінки долученим нею скрінам смс повідомлень відповідача ОСОБА_9 , який перебуває на фронті на нульових позиціях і фізично не міг відправити офіційного листа суду зі своїми поясненнями, оскільки кореспонденція з окупованих територій не надходить, тому ним було надіслано заявнику повідомлення, що він з адвокатом жодної угоди не складав, проживає (проживав) за адресою: АДРЕСА_2 , куди і повернеться після служби, та реєстрація у Львові йому не потрібна, а також заяві, поданій співвідповідачами ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про те, що вони позов визнають та підтверджують факт непроживання інших співвідповідачів. Щодо співвідповідача ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 , зазначає, що неповнолітні діти проживають за адресою: АДРЕСА_3 , за даною адресою проживає батько дітей ОСОБА_14 та бабуся - ОСОБА_15 . Судом не взято до уваги відповіді ліцею № 15 на адвокатський запит, в якому зазначено, що діти ОСОБА_5 : ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 , навчаються в школі, що на АДРЕСА_4 з першого класу, відповідно до чого є і очевидним їх непроживання за місцем реєстрації. Крім того, батько неповнолітніх дітей ОСОБА_14 є ще власником житла за адресою: АДРЕСА_5 . Відтак, діти повноцінно забезпечені житлом і проживають весь час за місцем фактичного проживання батьків, а не за місцем реєстрації. Вважає, що нею надано достатньо доказів на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, проте, суд першої інстанції не дав цим доказам належної правової оцінки, що в сукупності призвело до неправильного вирішення спору. При цьому, просить врахувати, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує права позивача, оскільки позбавляє останню права на призначення житлової субсидії на сплату комунальних послуг.

08 січня 2024 року надійшов відзив Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року. Відзив обґрунтовано законністю рішення суду першої інстанції та необґрунтованістю доводів апеляційної скарги. У цьому зв`язку вважають, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

18 січня 2024 року зареєстровано відзив адвоката Муравської Оксани Ігорівни в інтересах відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року. Відзив обґрунтовано законністю рішення суду першої інстанції, у цьому зв`язку адвокат Муравська Оксана Ігорівна просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року - без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що виконкомом Залізничної районної ради народних депутатів м. Львів 13.07.1982 року ОСОБА_16 , сім`я якого складається з 8 (восьми) чоловік: ОСОБА_16 основний квартиронаймач, ОСОБА_17 - дружина, ОСОБА_18 та ОСОБА_9 - сини, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 - дочки, видано ордер № 4705 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Згідно довідки, виданої 05.06.2023 року ЛКП «Сигнівка» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають 13 осіб: ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 .

Відповідачі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 у 2021 році надавали згоду на оформлення договору ордеру на квартиру позивачці ОСОБА_1

ОСОБА_6 є неповнолітньою, а на час звернення із даним позовом до суду і ОСОБА_3 була неповнолітньою та досягла повноліття у жовтні 2023 року.

Відповідач ОСОБА_9 проходить з 11.02.2023 року військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 06.04.2023 №749.

До матеріалів справи долучено акти, які складені працівниками ЛКП у період з 2017 року по 2022 рік, які, на думку позивача, підтверджуються факт непроживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такого висновку щодо застосування статей 71, 72 ЖК України у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховних Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-375/2005 (провадження № 61-24981св18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 201/10924/13-ц (провадження № 61-9646св19).

У справах даної категорії на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, в силу закону, місце проживання дитини такого віку є похідним від місця проживання її батьків або одного із них.

Із наведеного слід дійти висновку про те, що наявність передбачених законом підстав для визнання батьків або одного з батьків, з ким проживає дитина, якій ще не виповнилось десяти років, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, в силу наведеної вище норми частини четвертої статті 29 ЦК України, тягне за собою визнання цієї дитини такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням, оскільки за законом, її місце проживання залежить від місця проживання батьків, інакше кажучи, залишення дитини проживати в іншому місці, ніж її батько чи мати, суперечило б вказаній вище нормі закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Суд апеляційної інстанції не оцінив вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі №521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що позивач не надала належних доказів непроживання відповідачів за місцем реєстрації, а саме: акта, складеного балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, особистої заяви відповідачів про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання та/або інших належних доказів такого непроживання останніх у спірному житлі.

Установивши, що позивач не надала належних доказів на підтвердження непроживання відповідачів у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, а відповідачі не втрачала інтерес до цього житла, яке для них є єдиним житлом, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з визнанням судом першої інстанції актів про непроживання відповідачів без поважних причин неналежними доказами, адже такі були предметом детального дослідження судом, а доводи апеляційної скарги щодо їх переоцінки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо неповнолітніх (одна з яких стала повнолітньою під час розгляду справи судом першої інстанції) правильно виходив з того, що оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо батьків таких відповідачів, такі відсутні і щодо дітей.

У цьому зв`язку колегія суддів враховує, що на виконання ухвали Львівського апеляційного суду від 07 березня 2024 року Залізничною районною адміністрацією ЛМР як органом опіки та піклування надано висновок про недоцільність визнання неповнолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилими приміщенням, оскільки будуть порушені її майнові права.

Даний висновок є достатньо обґрунтованим, підстав не погодитись з таким, колегіє суддів не встановлено.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_9 проходить службу в ЗСУ, на нього поширюються додаткові гарантії щодо збереження місця проживання, передбачені частиною третьою статті 71 ЖК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо несплати відповідачами комунальних платежів за користування спірною квартирою, адже такі обставини не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування нею, проте можуть бути, за умови доведення, підставою для стягнення з них позивачем сплачених платежів, відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Аналогічним чином, неможливість оформлення позивачем субсидій або приватизації квартири також не може бути підставою для визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням без встановлення факту непроживання таких протягом визначено законом строку без поважних причин.

Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 524/7927/16-ц (провадження № 61-30751св18).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходи з того, що позивачем не доведено факт непроживання відповідачів в спірній квартирі понад встановлені законом строки, а не з того, що їх не проживання має місце через чинення позивачем перешкоди у користуванні квартирою. Тому, відповідні доводи апеляційної скарги щодо цих обставини, колегія суддів вважає безпідставними та відхиляє їх.

Також місцевим судом вірно не взято до уваги смс переписку між сторонами, оскільки така за обставинами даної справи не є належним та допустимим доказом.

Аргумент апеляційної скарги щодо недотримання норм житлової площі не спростовує вірних висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову (в оскарженій частині), адже усі відповідачі на законних підставах, зокрема, зі згоди первинного квартиронаймача вселились до неї та є там зареєстровані. Недотримання вказаних у скарзі норм, на думку колегія суддів, не є законною підставою, враховуючи наведене вище, для позбавлення відповідачів права користування квартирою.

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи доводи апеляційної скарги про те, що усі відповідачі, яких позивач просить визнати таким, що втратили право користування житловим приміщення, є забезпечені іншим житлом.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме про те, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич