Справа № 331/1902/24
Провадження № 2/331/1393/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Світлицької В.М.,

за участю секретаря - Солов`ян О.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 на праві власності належить 37/200 частки (за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2019 р.) та 9/25 частки (за договором дарування від 01.12.2022 р.) квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Проживання у її частках квартири колишнього чоловіка створює позивачу перешкоди у користування її частками квартири, оскільки він змінив замки від вхідних дверей та не впускає її до житла. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до поліції із заявами про виселення відповідача з її часток у квартирі та припинення зміни замків, але поліція ніяких дій не вчиняла і ніякі заходи впливу на відповідача не діють. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд усунути перешкоди здійснені ОСОБА_2 та повернути ОСОБА_1 право користування та розпорядження своїм майном, а саме частками квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення із зазначених її часток.

Ухвалою суду від 05.04.2024 року у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

08.05.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що квартира АДРЕСА_2 дійсно належить на праві спільної часткової власності: 91/200 часток ОСОБА_2 , та колишній дружині ОСОБА_1 37/200 та 9/25 часток квартири. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Квартира знаходиться у спільній частковій власності, поділ квартири в натурі, порядок користування житловим приміщенням між співвласниками ні добровільно, ні в судовому порядку не визначався. Отже, незрозуміло, яка саме частка квартири належить позивачу, з якої вона пропонує виселити відповідача. Що стосується перешкод позивачу в користуванні житловим приміщенням з боку відповідача ОСОБА_2 ніяких перешкод їй не чинив, позивач жодного разу не зверталася до нього з проханням дати їй ключі від вхідної двері. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

26.07.2024 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що сторонами не заперечується, що вони є співвласниками квартири. Водночас, позивач вказує, що за договором дарування частка виділена у натурі як кімната окрема, що належить ОСОБА_1 , особовий рахунок на квартиру оформлений на її ім`я та на відповідача усього три рахунки. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Враховуючи наведене відповідач зобов`язаний сплачувати спожиті ним житлово-комунальні послуги, як фактичний користувач житлового приміщення, при цьому вказана обставина жодних чином не впливає на право позивача, як співвласника на користування спільною квартирою. Неодноразово позивач зверталася до поліції та прокуратури з вимогою віддати їй ключі від спільної квартири та надати доступ до кімнати. В той же час, відповідач порушує право позивача користуватися власністю, шляхом самовільного захоплення у володіння вказаної квартири, змінюючи замки та перешкоджаючи у доступі до кімнати 9/25 у квартирі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засідання проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 372371227 від 02.04.2024 року, нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належать ОСОБА_1 9/25 та 37/200 частки; ОСОБА_2 91/200 частки.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

В частині 1 статті 356 ЦК України викладено поняття спільної часткової власності, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Положеннями ст.358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Згідно зі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою негаторного позову слугують факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей по користуванню та розпорядженню своїм майном.

Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Позивач та відповідач являються власниками житлової квартири, а отже мають охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним їм на праві спільної часткової власності майном.

Право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР.

Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачені ст.365 ЦК України.

Відповідно до ст.76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Між тим, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх доводів та заперечень.

Суду не подано належних та допустимих доказів про те, що відповідач позбавив позивача права користування житловим приміщення, яке перебуває у їх спільній частковій власності.

Жодного доказу, який би свідчив про наявність неправомірних перешкод позивачу зі сторони відповідача у здійсненні законного права на користування житловим приміщенням, перешкод у доступі до квартири суду не подано.

Подані позивачем фотокопії із зображенням вхідних дверей та замків не можуть бути розцінені судом належним та допустимим доказом виявлених фактів порушення прав власника.

Також, додана до матеріалів справи копія звернення до органів прокуратури не містить відомостей про її направлення та отримання, здійснення перевірки за даним фактом, а тому не може бути розцінена судом, як встановлений факт перешкоджання ОСОБА_2 у реалізації права іншого власника на використання власності для проживання в квартирі.

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що право власності відповідача ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно припинено з підстав та в порядку, передбачених законом, при цьому позбавити права користування власника або визнати його таким, що втратив право користування, неможливо, оскільки сам титул власника дає йому правомочність за бажанням вирішувати питання користування, володіння і розпорядження майном.

Оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд приходить до висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 259, 263-265,354 ЦПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.08.2024 року.

Суддя : В.М. Світлицька