Справа №442/2301/21 Головуючий у 1 інстанції:Медведик Л.О.
Провадження №22-ц/811/3246/22 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції представниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року у справі за клопотанням представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання в Україні рішення від 15 червня 2018 року Окружного суду округу Кук, Окружного департаменту штату Іллінойс, Відділу сімейних відносин у справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині виконання Договору про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та про визнання в Україні рішення від 15 червня 2018 року Окружного суду округу Кук, Окружного департаменту штату Іллінойс, Відділу сімейних відносин у справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » про розподіл батьківських обов`язків в частині виконання Договору про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року у задоволенні клопотання представниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила представниця ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання задовольнити.

Зазначає, що визнання рішення Окружного суду округу Кук штату Іллінойс від 15 червня 2018 року у справі №2018 D 3814 в Україні є необхідним, оскільки це надасть можливість одному з батьків звернутись до суду в Україні з клопотанням про: примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку щодо дитини іншим з батьків, якщо такий обов`язок передбачений у вказаних договорах, а інший з батьків його не виконує; внесення (затвердження) судом необхідних змін до Договорів щодо прав та обов`язків батьків у зв`язку із зміною потреб дитини та з інших питань. Відмовляючи у клопотанні на підставі п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України, суд першої інстанції не врахував, що при вирішенні питання щодо визнання на території України рішення іноземного суду вказані норми застосовуються у разі, якщо відповідні питання не врегульовані нормами міжнародних договорів.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 07 грудня 2022 року скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання в зал суду учасники справи (їх представники не з`явилися), в режимі відеоконференції у судовому засіданні взяла участь лише представниця ОСОБА_1 ОСОБА_2 , однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності решти учасників справи (їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці заявника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів клопотання, заперечень представника ОСОБА_5 на клопотання, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 268, 473 ЦПК України, 631 ЦК України відмовляючи у задоволенні клопотання виходив з того, що ОСОБА_6 та її донька Майя виїхали із США у вересні 2016 року. Рішення окружного суду округу Кук, штату Іллінойс постановлено 15.06.2018 року, тобто за відсутності фізичного перебування ОСОБА_6 в США. А тому вказівка у рішенні, що громадянка України представляла себе самостійно, - явно не відповідає фактичним обставинам. Суд виходив з того, що Договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу згадується у рішення суду США без зазначення числа і місяця його укладення, що не дає суду встановити момент набрання ним чинності у відповідності до ч.2 ст.631 ЦК України. Також, про цей Договір зазначається, що він є частиною рішення про розірвання шлюбу. Однак, главою 2 розділу IX ЦПК Україні передбачено визнання власне рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, але аж ніяк не його частини в даному випадку самого Договору, без рішення про розірвання шлюбу в цілому. Виходити за межі вимог клопотання, з огляду на принцип диспозиції, - суд не вбачає за можливе задовольнити клопотання.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду не спростовують.

У березні 2021 року представниця ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала в суд клопотання про визнання в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, заінтересовані особи ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, у якому просила:

- визнати в Україні рішення від 15 червня 2018 року Окружного суду округу Кук, Окружнго департаменту штату Іллінойс, відділу сімейних відносин у справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » в частині виконання Договору про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу;

- визнати в Україні рішення від 15 червня 2018 року Окружного суду округу Кук, Окружнго департаменту штату Іллінойс, відділу сімейних відносин у справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » про розподіл батьківських обов`язків в частині виконання Договору про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав.

Клопотання мотивоване тим, що 23 січня 2013 року між ОСОБА_1

і ОСОБА_6 був укладений шлюб. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_7 . Вказаний шлюб розірваний рішенням відділу сімейних відносин Окружного суду округу Кук штату Іллінойс від 15 червня 2018 року у справі № 2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ». Частиною цього рішення був Договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та Договір про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав. Крім того, представник ОСОБА_1 зазначала, що на цьому суді позивач був присутнім, його інтереси представляв адвокат Аркадій Ріфман, а відповідач ОСОБА_6 представляла себе самостійно. У вересні 2016 року за згодою батька ( ОСОБА_1 ), мати ( ОСОБА_6 ) та донька ( ОСОБА_8 ) виїхали із США.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, у березні 2012 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 був укладений шлюб, який зареєстрований реєстратором актів цивільного стану округу Кук, Чикаго, штат ОСОБА_9 .

Від цього шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_7 .

У матеріалах справи міститься копія рішення, згідно якого 15 червня 2018 року відділом сімейних відносин Окружного суду округу Кук штату Іллінойс прийнято рішення в справі №2018 D 3814 під назвою «З питань шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , частиною якого є Договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та рішення про розподіл батьківських обов`язків, частиною якого є Договір про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Згідно з ч. 1 ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника (ст. 463 ЦПК України).

Відповідно до ст. 465 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником). Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, передбачено подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду через органи державної влади України, суд приймає до розгляду клопотання, що надійшло через орган державної влади України.

Вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду визначені ст. 466 ЦПК України.

Статтею 468 ЦПК України визначено перелік підстав, з яких клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється.

Так, відповідно до ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; в інших випадках, встановлених законами України.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ч. 1 ст. 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 23 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 136-VI, заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах. У визнанні, однак, може бути відмовлено: a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33.

У пункті с) частини 1 статті 25 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, що підписана 23 листопада 2007, ратифікована Україною 11 січня 2013 року та набрала чинності для України 01 листопада 2013 року, зазначено, що до заяви про визнання та виконання рішення суду повинні додаватися: якщо відповідач не з`явився та не був представлений у провадженні в державі походження, документ або документи, які засвідчують, залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим, або що відповідач був належним чином повідомлений про рішення та мав можливість оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Згідно зі статтею 22 вказаної Конвенції у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, якщо: a) визнання та виконання рішення є очевидно несумісним з основами правопорядку («ordre public») запитуваної держави; b) рішення було отримано шляхом шахрайства у зв`язку з процесуальними питаннями; c) провадження між тими самими сторонами про той самий предмет триває в органі запитуваної держави, і таке провадження було розпочато раніше; d) рішення є несумісним з рішенням, винесеним між тими самими сторонами та про той самий предмет або в запитуваній державі, або в іншій державі, якщо це останнє рішення відповідає умовам, необхідним для визнання та виконання в запитуваній державі; e) у справі, у якій відповідач або не з`явився, або не був представлений у провадженні в державі походження: i) коли закон держави походження передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про провадження та не мав можливості бути заслуханим або ii) коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону, або

f) рішення було прийнято в порушення статті 18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 638/1720/20 (провадження № 61-6497св21) зазначено:

«Між Україною та Сполученими Штатами Америки (США) міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах не укладалися, а тому визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності. […].

Відповідно до частини сьомої статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

Відповідно до частини першої статті 500 ЦПК України суди України виконують доручення іноземних судів про надання правової допомоги щодо вручення викликів до суду чи інших документів, допиту сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, переданих їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено дипломатичними каналами.

Згідно з частинами першою, другою статті 501 ЦПК України доручення іноземного суду про вручення виклику до суду чи інших документів виконується у судовому засіданні або уповноваженим працівником суду за місцем проживання (перебування, місцем роботи) фізичної особи чи місцезнаходженням юридичної особи. Виклик до суду чи інші документи, що підлягають врученню за дорученням іноземного суду, вручаються особисто фізичній особі чи її представникові або представникові юридичної особи під розписку.

Порядок передачі судових та позасудових документів регулюється Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2052-III «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» з відповідними заявами та застереженнями, та яка набула чинності для України з 01 грудня 2001 року (далі Конвенція про вручення).

Конвенція про вручення також ратифікована США 24 серпня 1967 року. Тобто Україна та США є учасниками Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.

Відповідно до статті 1 Конвенції про вручення ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про вручення орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Статтею 15 Конвенції про вручення передбачено, що судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві та це було здійснено в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Згадана правова норма застосовується за умов необхідності повідомлення фізичної особи нерезидента, який є відповідачем у справі, про наявність справи, яка розглядається судом, для надання особі можливості вжиття заходів захисту, а саме, належного ознайомлення зі справою та вимогами інших сторін, підготовки власної позиції, доказів, доводів та міркувань тощо. Положення Конвенції про вручення не допускають винесення судом рішення у справі до виконання певних умов у разі неявки відповідача.

Скасовуючи постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд в постанові від 07 грудня 2022 року зокрема зазначив, що: - суд апеляційної інстанції не врахував, що у рішенні Окружного суду округу Кук штату Іллінойс від 15 червня 2018 року в справі №2018 D 3814 зазначено: «Позивач був присутнім та його представляв адвокат, Аркадій А. Ріфман; Відповідач представляла себе самостійно», не з`ясував як ці твердження співвідносяться одне з одним в контексті повідомлення / неповідомлення ОСОБА_6 про розгляд справи; не надав оцінки факту подання до суду для затвердження Договору про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та Договору про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав, які підписано ОСОБА_6 та фактично виконувались нею на предмет того, чи можна його оцінювати як «повідомлення про процес»; -апеляційний суд не спростував висновок суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження факту вручення боржнику ОСОБА_6 судових документів у зв`язку з їх відсутністю у матеріалах справи та не звернув належної уваги на те, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює цей факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших поданих сторонами доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

У силу ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 березня 2023 року клопотання представниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 про звернення до компетентного органу США - Office of International Judicial Assistance U.S. Department of Justice (1100 L Street, NW, Room 8102 Washington, DC 20005 United States of America) через Міністерство юстиції України з судовим дорученням про отримання доказів у справі №442/2301/21 з адоволено.

Вирішено звернутись до компетентного органу США - Office of International Judicial Assistance U.S. Department of Justice (1100 L Street, NW, Room 8102 Washington, DC 20005 United States of America) через Міністерство юстиції України з судовим дорученням про отримання доказів у справі №442/2301/21, а саме:

-витребувати від Circuit Court of Cook County Illinois County department, Domestic Relations Division, USA (Окружний суд округу Кук, окружний департамент штату Іллінойс, відділ сімейних відносин, США) інформацію про наступне:

«На розгляді Львівського апеляційного суду перебуває справа №442/2301/21 з розгляду клопотання ОСОБА_1 про визнання в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

15 червня 2018 року у справі № 2018 D 3814 Окружним судом округу Кук, окружним департаментом штату Іллінойс, відділом сімейних відносин, США було прийнято рішення під назвою «3 питань шлюбу між: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » (IN RE THE MARRIAGE OF: PETRO BODNAR AND NADIYA NIKITINA NO. 2018 D 3814, JUN 15 2018).

У даному рішенні зазначено, що воно прийнято відповідно до Збірнику законів штату Іллінойс, глава 750 Сім`ї (Illinois Marriage and Dissolution of Marriage act. 750)

В розпорядженні Львівського апеляційного суду наявна копія вказаного рішення, частиною якого є Договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу ( ОСОБА_10 ), Договір і план розподілу батьківських обов`язків: Договір про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав (PARENTING AGREEMENT AND PLAN: ALLOCATION OF PARENTAL RESPONSIBILITIES AND PARENTING PLAN), який підписаний відповідачкою ОСОБА_11 (матір).

Необхідно надати інформацію, чи є підписаний ОСОБА_11 Договір і план розподілу батьківських обов`язків: Договір про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав (PARENTING AGREEMENT AND PLAN: ALLOCATION OF PARENTAL RESPONSIBILITIES AND PARENTING PLAN) «повідомленням про процес» відповідача у справі № 2018 D 3814».

25.12.2023 року від Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції отримано лист компетентного органу США від 27.09.2023 року за результатами виконання доручення Львівського апеляційного суду у справі №442/2301/21 про отримання доказів відносно ОСОБА_12 на підставі Конвенції про отримання за кордоном доказів у цивільних та комерційних справах 1970 р.

Листом Центрального органу США Станція Бенджаміна Франкліна від 27 вересня 2023 року надано таку відповідь: «Посилання робиться на справу вих. №12-1150-23 (довідковий №DJ:189-287-23-9), яка вимагає міжнародної судової допомоги відповідно до Гаазької конвенції про отримання доказів за кордоном у цивільних або комерційних справах. На жаль, ми повертаємо вищевказаний Запит без жодних дій, оскільки Суд запитував допомогу, яку ми не можемо надати. Загалом ми будемо виконувати листи-запити з метою отримання документів або свідчень належним чином ідентифікованого свідка, за умови, що запитувана допомога входить до сфери повноважень судів США. У ньому запиті запитуються судові протоколи від секретаря округу Кук щодо шлюборозлучного процесу Петра Боднара та ОСОБА_13 . Судові протоколи США є публічними документами, а загальнодоступна інформація виходить за рамки допомоги, яку може надати наш офіс. У дусі судової співпраці наш офіс намагався отримати ці записи в Інтернеті за допомогою функції онлайн-пошуку записів. Однак, нам не вдалося знайти запис справи за наданим номером справи та іменами сторін. Сторони судового процесу або український суд можуть шукати записи безпосередньо на веб-сайті: ІНФОРМАЦІЯ_2 . Додаткову інформацію можна отримати онлайн або зателефонувавши до Центру обслуговування клієнтів, див. httрs://www.cookcountyclerkofcoint.org. На жаль, ми не можемо задовольнити цей запит, оскільки він потребує інформації, що виходить за рамки судової допомоги, яку може надати це управління. Ми закриваємо нашу справу та повертаємо вам усі оригінали документів. Якщо у вас виникнуть запитання, будь ласка, не соромтеся повідомити нас».

Враховуючи вказане судом апеляційної інстанції не отримано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що підписаний ОСОБА_6 . Договір про врегулювання відносин подружжя після розірвання шлюбу та про розподіл батьківських обов`язків в частині виконання Договору про розподіл батьківських обов`язків і план про здійснення батьківських прав у справі № 2018 D 3814 є належним повідомленням сторони про процес.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до відповіді Центрального органу США від 27 вересня 2023 року запис справи за наданим номером справи № 2018 D 3814 та іменами сторін у офіційних реєстрах судових рішень США відсутні.

Будь-яких інших клопотань про звернення до будь-якого компетентного органу США про отримання інформації чи доказів сторонами не заявлялось, інших доказів не подавалося та про витребування таких клопотань знову ж не заявлено.

Підставою відмови у задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду є той випадок, коли відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд, оскільки жодна особа не може бути позбавлена доступу до суду та права бути заслуханою під час розгляду справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 638/1720/20 (провадження № 61-6497св21).

Колегія виходить з тих доказів, які наявні в матеріалах справи та вважає, що ОСОБА_1 не надано всіх необхідних документів (доказів), які необхідні для надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України, зокрема у частині дотримання належного порядку і вчасного виклику сторони, проти якої було винесене рішення в суді, а також і підтвердження існування (перебування у провадженні компетентного суду США) справи, рішення у якій має намір визнати в Україні заявник.

За таких обставин існують підстави передбачені ч.7 ст. 473 ЦПК України для відмови у визнанні в України даного рішення.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у заявленому клопотанні.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра