Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Пащелопа Д.Р.,

учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна Світлана Миколаївна про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в:

02 грудня 2021 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, у якому вона просить перевести на себе права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 31/100 квартири АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , від 16 квітня 2013 року, посвідченого 16 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зоріною Світланою Миколаївною; виплатити ОСОБА_4 вартість 31/100 частини квартири АДРЕСА_1 , придбаної ним згідно із договором купівлі-продажу №143 від 16 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого 16 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зоріною Світланою Миколаївною у розмірі 7000,00 грн, внесених позивачем на депозитний рахунок суду; визнати за позивачем право власності на 31/100 частини вищезазначеної квартири.

В позові вказується, що у період оформлення права на спадщину позивач дізналася, що ще за життя її батька 31/100 частина зазначеної у позові квартири при сумнівних обставинах була продана за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 . В подальшому скориставшись зазначеним договором, ОСОБА_5 ізолював одну кімнату, заклавши вихід до загального коридора цеглою і став нею користуватись, як ізольованою, без відповідного дозволу і документації про перепланування. 16.04.2013 ОСОБА_5 продав 31/100 квартири громадянину ОСОБА_4 . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира значиться як об?єкт нерухомості, загальна площа 55,4 кв.м, житлова площа 41,2 кв.м. Проте, оскільки до зазначеної інформації на квартиру до реєстру занесена інформація про договір купівлі-продажу від 16.04.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , часткова власність 31/100 квартири занесена як право власності на ім`я ОСОБА_4 , позивач зазначає, що вона таким чином позбавлена повноцінного права власності в порядку спадкування після смерті свого батька на всю квартиру, а успадкувала лише 69/100 квартири. Зазначені договори купівлі-продажу, на думку позивача, є нікчемними, оскільки укладені з порушенням чинного законодавства, а також порушили її право як спадкоємця та власника більшої частини квартири.

Представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив на позов, у якому зазначає, що наведені доводи позивачки не відповідають дійсності, оскільки дійсно 17.06.2003 ОСОБА_6 (батько позивача) продав 31/100 частини належної йому спірної квартири громадянину ОСОБА_5 . Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бабич О.М. за зареєстровано у реєстрі за №1978. 16 квітня 2013 року ОСОБА_5 продав належну йому 31/100 частини у спірній квартирі ОСОБА_4 за ціною 7000,00 грн. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом КМНО Зоріною С.М. та зареєстровано у реєстрі за № 143. При цьому, ОСОБА_6 , як співвласник квартири, завчасно був належним чином повідомлений про намір ОСОБА_7 продажу належної йому частки і добровільно відмовився від її придбання, що підтверджується особистою його заявою від 10.04.2013, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Зоріною С.М. та зареєстрована у реєстрі за № 133. Відтак, з урахуванням добровільної відмови ОСОБА_6 від придбання частки у квартирі ОСОБА_5 , договір купівлі-продажу цієї частки на користь ОСОБА_4 відбувся із дотриманням вимог діючого на той час законодавства і з урахуванням інтересів іншого співвласника ОСОБА_6 . Просить у позові відмовити.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею у справі визначено Рибалку Ю. В.

06.12.2021 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

16.01.2024 у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Якимець О. І.

17.01.2024 ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна Світлана Миколаївна про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на частину квартири. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання для розгляду справи.

22.03.2024 ухвалою суду у клопотанні представника позивача про залучення правонаступника відповідача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у справі №758/16909/21 відмовлено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна Світлана Миколаївна про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на частину квартири, закрито в частині позовних вимог до ОСОБА_5 .

17.04.2024 закрито підготовче провадження у справі №758/16909/21 та призначено справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна Світлана Миколаївна про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на частину квартири до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов повністю та просила такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та просив у такому відмовити з підстав викладених у відзиві.

У судове засідання третя особа не з`явилась, хоча повідомлялись про дату, час та місце судового засідання. Третьою особою подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 17.06.2003, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабич О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1978, ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 належну йому на праві власності 31/100 частину квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира в цілому складається з трьох жилих кімнат загальною площею - 55,40 кв.м., в тому числі жилою - 41,20 кв.м., 31/100 частина складається з однієї кімнати загальною площею 16,94 кв.м, житловою площею - 12,6 кв.м. Вказана 31/100 частина квартири належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації м.Києва 21 лютого 2000 року, згідно розпорядженням №351 від 21 лютого 2000 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 6 березня 2000 року під № 2115. Продаж цей вчинено за 2420 гривень 71 копійка, які покупець сплатив продавцю повністю до підписання цього договору (пункти 1-3 договору) (т.1 арк.спр.55-56).

Згідно інформаційної довідки від 11.04.2013 КВ-2013 №7964 КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за: 31/100 ч. ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2003 № 1978, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 23.06.2003р. за реєстровим №2115 в реєстровій книзі д. 178-206; та 69/100 ч. за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації м. Києва 21.02.2000 року, розпорядження №354, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 06.03.2000р. за реєстровим №2115 в реєстровій книзі д.178-199. (т.1 арк.спр.113).

16 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 31/100 частина квартири АДРЕСА_1 (т.1 арк.спр.59-62). Відповідно до п.1.2 цього договору 31/100 частина квартири, що відчужується, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабич O.M. 17.06.2003 за реєстровим №1978 та зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 23.06.2003 у реєстрову книгу №д.178-206 за реєстровим №2115. На виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права на вказане нерухоме майно проведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зоріною С.М., про що виготовлений витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер: 2483922 від 16 квітня 2013 року, номер запису про право власності: 678840, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0.

Також в матеріалах справи знаходиться копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 10 квітня 2013 року (т.1 арк.спр.116) згідно якої зазначено, що ОСОБА_6 попередньо ознайомлений з вимогами цивільного законодавства щодо заяв, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, ставить до відома усіх зацікавлених у тому осіб, що громадянин ОСОБА_5 повідомив його про свій намір продати належну йому 31/100 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 за суму 70000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок. Від переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, що передбачено ст. 362 Цивільного кодексу України, ОСОБА_6 відмовився та заявив, що не має наміру купувати відчужувану ОСОБА_5 31/100 частину квартири за зазначеною вище адресою.

16.04.2013 право власності на 31/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 , підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу від 16.04.2013 за №143, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.12.2020 серія НОМЕР_1 (т.1 арк.спр.8).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Кушнір О.Д. від 01.07.2021, позивач прийняла у спадщину 69/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Право власності на 69/100 частин квартири підлягає державній реєстрації (т.1 арк.спр.11).

01.07.2021 право власності на 69/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , підстава для державної реєстрації свідоцтво про право на спадщину за №8-139 від 01.07.2021, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а.с.12).

Позивач звернувся до суду на захистом своїх прав, оскільки вважає, що ще за життя її батька 31/100 частина зазначеної у позові квартири при сумнівних обставинах була продана за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 , який ізолював одну кімнату, заклавши вихід до загального коридора цеглою і став нею користуватись, як ізольованою, без відповідного дозволу і документації про перепланування, а пізніше продав 31/100 квартири громадянину ОСОБА_4 . Таким чином вона позбавлена повноцінного права власності в порядку спадкування після смерті свого батька на всю квартиру, а також зазначає, що укладені договори є нікчемними, оскільки укладені з порушенням законодавства та порушили її права як спадкоємця.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (див. постанову Верховного Суду від 27.02.2024 у справі №916/2239/22).

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки (див. постанову Верховного Суду від 11.01.2024 № 916/1247/23).

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) /див. постанову Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 185/7362/22/.

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, відповідно до вказаних норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 161/3245/15-ц, провадження № 14-321цс18).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Такий правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Таким чином, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладанні договору вимоги закону, але й порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Отже, наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не ґрунтуються на законі, а обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання правочину недійсним, не призведе до ефективного відновлення порушеного права, і відмовити у їх задоволенні.

За приписами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Тобто, ст.362 ЦК України передбачено наступні варіанти поведінки співвласника, якому направлена заява-пропозиція скористатися своїм переважним правом: 1) співвласник реалізовує своє переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності; 2) співвласник відмовився від здійснення переважного права купівлі; 3) співвласник не здійснить цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого - 10 днів.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціального суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у постанові від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК України).

Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК України прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові.

Вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов`язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК України.

Позивач одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду внесла грошову суму у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень, а не 70 000,00 грн. Між тим вважає правочин недійсним, в тому числі з підстав порушення під час укладення спірного правочину положень ч.4 ст.362 ЦК України.

Судом з`ясовано, що під час укладення спірного правочину, була наявна нотаріально посвідчена згода ОСОБА_6 від 10.04.2013, у якій він засвідчив, що громадянин ОСОБА_5 повідомив його про свій намір продати належну йому 31/100 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 за суму 70000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок. Від переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, ОСОБА_6 відмовився та заявив, що не має наміру купувати відчужувану ОСОБА_5 31/100 частину квартири.

Таким чином, суд приходить до висновку, що під час продажу частки ОСОБА_5 у праві спільної часткової власності не було порушене переважне право купівлі співвласником ОСОБА_6 .

Доводи позивача, щодо незаконного перепланування ОСОБА_5 частини належної йому частки квартири та щодо неможливості повноцінного користування 69/100 частки квартири, суд такі до уваги не приймає, оскільки вони не є предметом розгляду цієї справи та не узгоджуються з вимогами, зокрема ст.ст. 362, 626, 627, 638 ЦК України.

Щодо доводів сторони позивача щодо справжності підпису на заяві про відмову від права купівлі частки у праві спільної часткової власності ОСОБА_6 , клопотання про призначення експертизи стороною позивача при розгляді справи не заявлялося.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

З урахуванням наведеного, оскільки судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу від 16.04.2013 були дотримані вимоги ч.2 ст.362 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 141, 264, 265, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна Світлана Миколаївна про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на частину квартири - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна Світлана Миколаївна, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бажова, 7/21.

Суддя О.І. Якимець