Провадження № 2/522/1673/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Сировій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій просила:

-Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

-Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46031301 від 19.03.2019 року та припинити за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 25 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту 2006/13-2.06/516, відповідно до умов якого позивач зобов?язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190 000,0 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 24 травня 2026 року зі сплатою 12,2 процентів річних. В якості забезпечення виконання позичальником зобов?язань між сторонами 08 червня 2006 року укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.1. якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання за договором кредиту, наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2006 року р. № 1200, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрованого за №14879223.

Позивачу стало відомо, що зазначена квартира належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 783, виданий 19.03.2019 року. Вказану квартиру ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_3 , який у свою чергу набув право власності на квартиру на підставі Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 27.11.2018 року, виконавчого напису за №671 від 09.04.2008, року іпотечного договору від 08.06.2006 року та рекомендованого відправлення від 28.11.2018 року.

Таким чином, на квартиру АДРЕСА_3 було звернуто стягнення в порядку ст.35, 37 Закону України «Про іпотеку».

Позивач вважає, що звернення стягнення відбулось із порушенням порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: під час звернення стягнення була відсутня оцінки предмету іпотеки. В обґрунтування своїх доводів Позивач посилається на правову позицію, викладену у y постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-11 (провадження № 14-501418) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-11 (провадження №14-22цс19).

Також Позивач зазначає, що не отримувала вимогу про усунення порушення, що свідчить про пряме порушення вимог п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та ст.35 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2022 року було відкрито провадження у цивільній справі №522/23547/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання було призначено на 09 лютого 2022 року та неодноразово відкладалося з різних причин.

Разом з позовною заявою від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено.

Також разом з позовною заявою від позивача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про витребування доказів з:

- Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради: копії документів у паперовій формі, які стали підставою для державної реєстрації права власності (реєстраційні справи) на квартиру АДРЕСА_1 ;

-Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшенка В.В.: копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 , та копії документів, які стали підставою для посвідчення вказаного договору;

-Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О.: копію договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 27 листопада 2018 року, реєстраційний номер 900, копію договору про відступлення права вимоги від 27 листопада 2018 року реєстраційний номер 899, копії документів, які стали підставою для посвідчення вказаних договорів, копії документів на підставі яких за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

08 лютого 2022 року на виконання вимог ухвали від 17 січня 2022 року від Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради надійшла копія реєстраційної справи №101.

18 квітня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Єнчевої Олени Олександрівни до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити позивачу.

15 серпня 2022 року від представника Відповідача до суду надійшло клопотання про залучення доказів, в якому представник просила долучити до матеріалів справи копію звіту про незалежну оцінку майна від 27 листопада 2018 року.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року клопотання представника Відповідача було задоволено та долучено до матеріалів справи копію звіту про незалежну оцінку майна від 27 листопада 2018 року.

03 листопада 2022 року представником Позивача до суду було подано клопотання про витребування оригіналів доказів, в якому він просив витребувати у ОСОБА_3 оригінал повідомлення про доставку листа ТОВ «Спецкур`єр» від 27 листопада 2018 року на ім`я ОСОБА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів залишено без задоволення.

Також 03 листопада 2022 року представник Позивача просив оголосити перерву у судовому засіданні для надання можливості залучення додаткових доказів.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року клопотання представника Позивача було задоволено та оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 06 грудня 2022 року.

23 грудня 2022 року від представника Позивача надійшло клопотання про залучення доказів, в якому він просив залучити до матеріалів справи копію адвокатського запиту та копію відповіді на адвокатський запит щодо оцінки майна. У клопотанні, посилаючись на постанову ВС КЦС у справі №310/2400/18 зазначив, що звіт про незалежну оцінку майна має бути внесений до Єдиної бази даних звітів про оцінку майна та вказує на те, що згідно відповіді Фонду державного майна, наданий у справі звіт не внесений до Єдиної бази даних звітів про оцінку майна.

Також 23 грудня 2022 року від представника Позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 .

13 березня 2023 року від представника Позивача надійшла письмова заява, в якій він підтримує раніше подане клопотання про залучення третьої особи та просить задовольнити його.

Того ж дня від представника Відповідача надійшла письмова заява, в якій вона не заперечує проти задоволення клопотання про залучення третьої особи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2023 року клопотання представника Позивача про залучення третьої особи було задоволено та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та направлено йому ухвалу та копію позовної заяви з додатками.

06 квітня 2023 року від представника Позивача надійшла письмова заява про витребування у ОСОБА_3 оригіналу повідомлення про доставку листа ТОВ «Спецкур`єр» від 27 листопада 2018 року на ім`я ОСОБА_1

19 травня 2023 року направлена ОСОБА_3 копія ухвали разом із копією позовної заяви повернулась до суду у зв?язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

19 вересня 2023 року від представника Позивача надійшло клопотання, в якому він просив витребувати відомості щодо місця реєстрації ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою Приморського районного суду від 19 вересня 2023 року клопотання представника Позивача було задоволено.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду від 20 грудня 2023 року підготовче судове засідання у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті на 23 січня 2024 року.

У зв?язку з неявкою сторін у судове засідання, призначене на 23 січня 2024 року, розгляд справи по суті відкладено на 07 лютого 2024 року.

07 лютого 2024 року від представника Позивача надійшло клопотання, в якому він просив призначити у справі почеркознавчу експертизу.

У зв?язку із знаходженням судді на лікарняному, судове засідання, призначене на 07 лютого 2024 року було відкладено до 21 березня 2024 року.

21 березня 2024 року від представника Позивача надійшло клопотання, в якому він просив розглянути клопотання про витребування оригіналу доказу у його відсутність.

Того ж дня від представника Відповідача надійшло клопотання, в якому вона просила провести судове засідання без фіксування звукозапису та не заперечувала проти задоволення клопотання представника Позивача про витребування оригіналу доказу.

Ухвалою Приморського районного суду від 21 березня 2024 року клопотання представника Позивача про витребування оригіналу письмового доказу було задоволено.

Вирішення клопотання про призначення експертизи було відкладено до отримання оригіналу витребовуваного доказу.

Всі відправлення, здійснені на адресу ОСОБА_3 повернулись до суду.

В судовому засіданні по суті справи представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити повністю.

Представник Відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

23 липня 2024 року від представника Позивача надійшла заява, в якій він просив долучити до матеріалів справи квитанцію про направлення копії ухвали про витребування оригіналу доказу ОСОБА_3 та трекінг відправлення щодо повернення відправлення у зв?язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, а також просив розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримав.

Того ж дня від представника Відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності Відповідача та представника Відповідача, в якому в задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити.

Сторони надали свої пояснення по суті справи, нових документів чи доказів для долучення до матеріалів справи, заяв та клопотань, які б мали суттєве значення у справі, до суду не надходило. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

08 червня 2006 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір в забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредита №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року, укладеним Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. 08 червня 2006 року та внесено до реєстру за реєстровим №1379.

За вказаним договором ОСОБА_1 було передано в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

27 листопада 2018 року між АТ «УКРСОЦБАНК» та ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» було укладено Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, відповідно до якого до ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги за Іпотечним договором, укладеним Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. 08 червня 2006 року та внесений до реєстру за реєстровим №1379.

Того ж дня, між ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, відповідно до якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за Іпотечним договором, укладеним Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 .

Вищезазначені договори є дійсні та не оскаржувались у судовому порядку Позивачем.

На підставі вищезазначених договорів, ОСОБА_3 скористався своїм правом на позасудове врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України Про іпотеку.

Зі змісту укладеного між ОСОБА_1 та банком договору іпотеки, зокрема з пунктів 2.4.3 договору вбачається, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основоного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Пунктом 1.4. Іпотечного договору визначено зміст, розмір та порядок виконання Основного зобов`язання. Проте, Іпотекодавцем основне зобов`язання не виконувалось належним чином.

Відповідно до пункту 2.4.7 Іпотечного договору, у разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо.

Згідно пункту 4.1. Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Пунктом 4.2. Іпотечного договору визначено, що у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання, а в разі невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки.

ОСОБА_3 змінив строк виконання зобов`язання, направивши 26 листопада 2018 року на адресу боржника вимогу про усунення порушень.

Пунктом 4.5.3 Іпотечного договору визначено, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на невиконання Боржником зобов`язань за Договором кредиту №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року, укладеним Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 , 27 листопада 2018 року ОСОБА_1 було направлено вимогу про сплату боргу за Кредитним договором №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року протягом 30-ти днів з моменту отримання вимоги.

Як вбачається з копії матеріалів реєстраційної справи, 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 було отримано вимогу про сплату боргу за Кредитним договором №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року, що підтверджується копією кур?єрської накладної №23719.

Доказів на підтвердження виконання зобов?язань за кредитним договором Позивачем суду не надано.

З огляду на те, що по сплину 30-ти днів з моменту отримання вимоги ОСОБА_1 не було виконано зобов`язання Договором кредиту №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року, укладеним Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 шляхом погашення заборгованості за Договором кредиту №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року, 08 січня 2019 року Іпотекодержателем ( ОСОБА_3 ) було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості.

19 березня 2019 року ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. та внесеним до реєстру за №783.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Водночас, розглядаючи спір у даній справі, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Умови, підстави та процедура проведення відповідно до Закону про державну реєстрацію державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) про державну реєстрацію нотаріус є державним реєстратором прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону про державну реєстрацію, право власності підлягає державній реєстрації

Пункт 1 ч. 1 ст. 27 Закону про державну реєстрацію як підставу для державної реєстрації права власності визначає укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації.

У відповідності до п. 6 Порядку державної реєстрації (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Відповідно до п. 9 Порядку державної реєстрації разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору.

Пунктом 57 Порядку державної реєстрації визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону про державну реєстрацію державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Так, пунктом 4.5.3 Іпотечного договору визначено, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмети іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який Законом України «Про іпотеку».

В матеріалах справи відсутні докази оскарження укладеного договору іпотеки, або його скасування.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки.

Отже, якщо презумпцію правомірності договору не спростовано то всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналіз положень ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.11.2016 року у справі № 6-2457цс16.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, шо передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним способом відновлення прав кредитора є застосування передбаченої сторонами в договорі процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Суд також враховує аналогічну практику застосування зазначених норм права, викладену у постановах Верховного Суду України від 28.09.2016 року № 6-1243цс16, від 12.10.2016 року № 6-504цс16, від 26.10.2016 року № 6-1625цс16, від 02.11.2016 року № 6-2457цс16, від 22.03.2017 року № 6-2967цс16, від 5.04.2017 року № 6-3034цс16, від 27.04.2017 року № 6- 679цс17, від 24.05.2017 року № 6-1388цс16, від 09.08.2017 року № 6-2213цс16, від 13.09.2017 року № 6-1446цс17, від 27.09.2017 року № 6-2853цс16 та від 12.10.2016 року у справі № 200/5731/14-ц.

Частина 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку`передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог; ст. 37 Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого згідно з ч. 2 ст. 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Крім того, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого.

Щодо письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.

Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом ч. 1 ст. 33 та ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (ч. 3 зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Вказана позиція висловлена у постанові ВП ВС від 29.09.2020 року № 757/13243/17 (14-711цс19), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України приймається судом до уваги.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 було отримано вимогу про сплату боргу за Кредитним договором №2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року, в якій зазначено стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, що підтверджується копією кур?єрської накладної №23719.

З матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України виконання вимог іпотекодержателя як в строк, встановлений у вимозі, так і в подальшому.

Отже, за таких обставин ОСОБА_3 , як іпотекодержатель отримав право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, позивачем в загальному порядку не спростована.

За таких обставин, суд не приймає до уваги твердження позивача про недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Щодо непроведення оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» фактично не ставлять в залежність право на стягнення від наявності чи відсутності оцінки предмета іпотеки.

Частина 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» лише визначає спосіб встановлення вартості, за якою предмет іпотеки обліковуватиметься на балансі у іпотекодержателя.

Суд при цьому враховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 910/6592/16 від 31.01.2018 року.

Крім того, представником Відповідача до матеріалів справи було залучено копію звіту про незалежну оцінку майна від 27 листопада 2018 року, отже оцінка іпотечного майна на момент направлення вимоги про усунення порушень договору була проведена.

Щодо вимоги про витребування майна у ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387, 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просила витребувати квартиру ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки квартира вибула з її власності поза її волею.

Проте, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин на підтвердження того, що рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на момент укладення договору дарування спірної квартири було проведено з порушенням вимог договору та закону, тому відсутні правові підстави для витребування цього майна на користь позивача.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила:«50. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. 51. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. 53. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.09.2019р. по справі № 924/831/17, від 28.11.2019р. по справі №910/8357/18).

Верховний Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» ЦПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. по справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Встановлення фактів у справі повинно оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" та у справі "Руїз Матеос проти Іспанії").

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бельгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії").

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Беручи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які б підтвердили обставини справи, викладені ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та поясненнях наданих під час розгляду справи, щодо наявності законних підстав для задоволення віндикаційного позову у цій справі.

Судова практика, наведена у позовній заяві та клопотанні представника Позивача про залучення доказів, на переконання суду, не є релевантною, оскільки фактичні обставини даної справи та у справах, на які посилається представник Позивача, є різними.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд зазначає, що іпотечний договір, предметом якого було спірне майно, укладено за волі позивача. Враховуючи, що позивач добровільно уклала договір іпотеки, могла передбачити можливість відчуження спірного майна у разі неналежного виконання договірних зобов`язань, відтак відсутні правові підстави вважати, що іпотечне майно вибуло із власності поза волею позивача, а отже позовні вимоги не доведені.

З приводу зазначених похідних вимог позовної заяви ОСОБА_1 судом також враховується наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. по справі № 48/340, від 05.05.2020р. по справі №750/3917/17 та багатьох інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі №910/3009/18 наголошується, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункти 33, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. по справі № 372/266/15-ц).

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі №488/5027/14-ц).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. по справі №183/1617/16 та пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі № 488/5027/14-ц).

В пунктах 86, 87 постанови від 09.11.2021р. по справі № 466/8649/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Таким чином, враховуючи звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом), заявлені нею інші позовна вимогі, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, зокрема про скасування рішень про державну реєстрації прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності та припинення права власності відповідача на витребуване майно, в будь-якому випадку є неефективними, не призведуть до ефективного захисту його прав, а тому підлягають відхиленню.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні похідних позовних вимог слід відмовити.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу, зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав їх не обґрунтованості та не доведеності.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованості позовних вимог судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 259, 261-263,268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Особи, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутні при оголошенні рішення, зазначений строк обчислюється з моменту отримання копії рішення.

Суддя Ю. Б. Свячена

23.07.24