Справа № 342/900/23
Провадження № 22ц/4808/1001/24
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря - Петріва Д.Б.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Укрпошта»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Укрпошта»

на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Гайдич Р.М.,

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання наказів про звільнення з роботи незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що в кінці травня на початку червня 2023 року у відділення 78106 АТ «Укрпошта» надійшло усне службове повідомлення (телефонограма) від одного з керівника вузла зв`язку м. Коломия Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта», яке було адресоване усім працівникам названого відділення, про майбутнє їх скорочення орієнтовно у серпні 2023 року.

У відповідь на зазначене повідомлення, працівники відділення 78106 АТ «Укрпошта» також усно повідомили керівника Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта», що для скорочення потрібно дотриматися процедури, передбаченої ч.2 ст.40, положеннями ст.42 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

27.06.2023 року на електронну адресу відділення 78106 АТ «Укрпошта» надійшов файл. В телефонному режимі Івано-Франківська дирекція АТ «Укрпошта» повідомила, що даний текстовий файл є обов`язковим для підписання для усіх працівників, інакше того, хто не підпише, буде звільнено за прогул, у зв`язку з чим, всі працівники відділення 78106 АТ «Укрпошта» підписали зазначений роздрукований файл.

Зранку 28.06.2023 року в телефонному режимі з вузла зв`язку м. Коломия Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта» від імені Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта», усіх працівників відділення 78106 АТ «Укрпошта» було проінформовано, що вони з 29.06.2023 року звільнені за згодою сторін, поштове відділення 78106 АТ «Укрпошта» більше не працює, трудові книжки працівникам відділення з записами про їх звільнення за згодою сторін будуть привезені 30.06.2023 та передані через колишнього уже керівника відділення 78106 АТ «Укрпошта»,

30.06.2023 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку із записом про звільнення з 30.06.2023 року, відповідно до наказу від 27.06.2023 № 1679к за п.1 ст.36 КЗпП, за угодою сторін.

Позивачка не погоджується з таким звільнення, вважає, що воно здійснено з порушення законодавства, оскільки її, як і інших працівників відділення 78106 АТ «Укрпошта» заставили підписати 27.06.2023 року заяву про звільнення. Внаслідок такого звільнення населення багатьох сіл стало позбавлене можливості отримувати поштові послуги вчасно. Позивачці відомо, що ситуація, яка склалася, була предметом розгляду й на нараді голови Івано-Франківської ОВА., на якій розглядалося питання щодо надання послуг «Укрпошти» на території області.

На доповідь керівника «Укрпошти» критикою відреагувала уповноважена ВРУ з прав людини в Івано-Франківській області, яка сказала: «надходять звернення про те, що працівників деяких відділень «просять написати заяву» про звільнення з роботи. По суті їх примушують писати заяву про звільнення».

Позивачка безпосередньо не зверталася до уповноваженої ВРУ з прав людини в Івано-Франківській області, однак оприлюднений її висновок стосується і позивачки.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивачка просила суд визнати наказ від 27.06.2023 № 1679к АТ «Укрпошта» про її звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП безпідставним, незаконним та недійсним; визнати наказ від 28.06.2023 року №1678к незаконним; поновити позивачку на роботі та посаді в АТ «Укрпошта» у відділені 78106 із внесенням відповідного запису в трудову книжку; стягнути з АТ «Укрпошта» в її користь невиплачену з 01.07.2023 заробітну плату за вимушений прогул з розрахунку середньої згідно положення ПКМУ №100 від 08 лютого 1995 року до постановлення рішення у справі; звернути рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та посаді, стягнення за вимушений прогул з розрахунку за один місяць; постановити в Мінінфраструктуру окрему ухвалу про наявність підстав на звільнення керівництва АТ «Укрпошта» з підстав істотного зловживання своїми службовими повноваженнями; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про визнання наказів про звільнення з роботи безпідставним, незаконним та недійсним, поновлення на роботі та посаді, стягнення невиплаченої заробітної плати за вимушений прогул із внесенням відповідного запису в трудову книжку задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ керівника Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта» від 28.06.2023 № 1679к про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_1 та її звільнення 30.06.2023 з посади листоноші 2 класу згідно п.1 ст.36 КЗпП, за угодою сторін.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді листоноші 2 класу в структурному підрозділі Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта».

Суд стягнув з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2023 року по день ухвалення судового рішення в розмірі 54 265, 74 грн, з обов`язковим відрахуванням обов`язкових податків, зборів та платежів та з урахуванням виплачених коштів при звільненні.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 5112 гривень допущено до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення фразу «з урахуванням виплачених коштів при звільнені» скасувати. Скасувати рішення в частині відмови позивачу в негайному поновленні на роботі та посаді, та в цій частині прийняти нове рішення про компенсацію позивачу середньої заробітної плати за вимушений прогул по момент постановлення у справі рішення судом апеляційної інстанції.

Правильно застосувати положення ПКМУ №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» та середню заробітну плату розрахувати з урахуванням зарплат позивачки за травень та червень 2023 року.

Постановити окрему ухвалу в правоохоронні органи про наявність підстав для кримінальної відповідальності працівників Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта», які порушили ч. 3 ст. 184 КЗпП України та ч. 2 ст. 172 КК України.

Вирішити питання в якому місці має здійснюватися відповідний запис згідно судового рішення в трудову книжку позивача та має доводитися до відома позивача наказ про поновлення на роботі: в с. Котиківка, в м. Коломия, в м. Івано-Франківськ, чи в м. Києві, а також за чий рахунок має оплачуватися поїздка позивача, якщо позивач стане зобов`язаною питання, які стосуються позивача і які протиправно організував відповідач, вирішувати в м. Коломия, в м. Івано-Франківськ, чи в м. Київ.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначила, що визнаючи незаконним та скасовуючи наказ АТ «Укрпошта» від 28.08.2023 року №1679к, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи роботодавця не допускається та не дав оцінки протиправних дій керівництва Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта». Безпідставно не виніс окрему ухвалу та не повідомив правоохоронні органи про злочин, який фактично встановив та який передбачено ч. 2 ст. 172 КК України.

Суд першої інстанції невірно зробив розрахунок середнього заробітку, оскільки робив розрахунок по довідці про заробітну плату за квітень-травень 2023 року, а мав робити розрахунок по довідці про заробітну плату за травень-червень 2023 року.

Вважає зазначення суми стягнення з обов`язковим відрахуванням обов`язкових податків, зборів та платежів та з урахуванням виплачених коштів при звільненні, незаконним, оскільки спір з цього приводу відсутній, АТ «Укрпошта» з відповідним позовом не зверталось, суд його не вирішував з урахуванням положень ч. 1 ст. 1215 ЦК України.

Вважає недостатнім скасування та визнання незаконним судом першої інстанції наказу керівника Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта» від 28.06.2023 № 1679к про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_1 та її звільнення 30.06.2023 з посади листоноші 2 класу згідно п.1 ст.36 КЗпП, за угодою сторін, оскільки на її думку відповідач має понести кримінальну відповідальність вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172 КК України.

Також зазначила, що в порушення ст. 470 ЦПК, якою передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, суд першої інстанції незаконно відмовив в частині негайного виконання поновлення на роботі та посаді.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Укрпошта» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що 28.06.2023 року між позивачем та відповідачем було укладеного угоду про припинення трудового договору.

28.06.2023 року позивачкою буда написана власноручно заява про звільнення з роботи за угодою сторін з 30.06.2023 року.

Відповідно п. 1 угоди, керуючись пунктом 1 статті 36 КЗпП України сторони домовилися припинити трудовий договір за угодою сторін з 30.06.2023 року, що є останнім робочим днем працівника.

Судом не досліджено та не надано оцінки угоді про припинення трудового договору, укладеної між позивачкою та відповідачем, яка підписана позивачкою власноручно.

Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем під час розгляду справи не надано належних і допустимих доказів про добровільне подання позивачкою особисто у відділ кадрів чи в інший компетентний відділ відповідача до 28.06.2023 включно, який займається питаннями звільнення працівників, оскільки даний висновок не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема судом не досліджено та не надано відповідну правову оцінку угоді про припинення трудового договору, укладеної між сторонами, та що підписана ОСОБА_1 власноручно.

В позовній заяві позивачкою не ставились вимоги щодо особистого подання нею у відділ кадрів чи в інший компетентний відділ відповідача заяви та угоди про припинення трудового договору та дане питання не є предметом спору.

Висновок суду про те, що відповідачем не доведено, що позивачка написала добровільно із власного волевиявлення 28.06.2023 заяву про звільнення, яка і була підставою для винесення наказу про її звільнення, оскільки підставою для винесення наказу №1679к про припинення трудового договору (контракту) від 28.06.2023 щодо звільнення позивачки з 30.06.2023 за п.1. ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін є угода про припинення трудового договору, що судом першої інстанції не досліджувалось та в оскаржуваному рішенні не знайшло належного правового аналізу та оцінки.

Висновки про те, що відповідачем не спростовано того факту, що позивач написала заяву встановленого відповідачем взірця всупереч своїй волі і дійсного бажання звільнитись у неї не було, є такими, що ґрунтуються на припущеннях, є помилковими, необґрунтованими та не доведеними, оскільки позивачка не надала доказів написання заяви чи угоди під тиском відповідача, доказів звернення в правоохоронні органи та інші компетентні органи, висновок лікаря-психіатра щодо застосування примусових заходів до позивачки

Скаржник посилається на те, що судом не враховано правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі №359/5905/18 (провадження №61-2285 1св 19), від 04 листопада 2019 року у справі №769/19141/16-Ц (провадження №61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі №233/1563/18 (провадження №61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі №553/629/18 (провадження №61-48739св18).

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не встановлено, що на момент підписання угоди про припинення трудового договору було відсутнє відповідне волевиявлення позивачки про припинення трудового договору за зазначеною підставою. Судом першої інстанції в ході судового розгляду з досліджених документів та доказів не встановлено підтвердження аргументів зазначених ОСОБА_1 у позовній заяві щодо необґрунтованості, безпідставності та недійсності оспорюваного наказу.

Крім того, ОСОБА_1 після написання заяви про звільнення за угодою сторін та підписання угоди не поступало заяви щодо анулювання попередньої домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін, не надано доказів щодо звернення в правоохоронні органи та інші компетентні органи про порушення відповідачем прав позивачки щодо її незаконного звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник АТ «Укрпошта» зазначив, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими, які не відповідають дійсності.

Посилання ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно не постановив окрему ухвалу та не повідомив правоохоронні органи про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України є безпідставними.

В апеляційній скарзі позивачка сформулювала нові аргументи та зазначила нові факти, вимоги, які не були викладені в позовній заяві.

Також вважає помилковими твердження скаржниці щодо невірності розрахунку суду першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулась подія, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному випадку це квітень і травень 2023 року, оскільки місяцем звільнення ОСОБА_1 є червень 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрпошта» представник позивачки ОСОБА_2 не погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача та зазначив, що ОСОБА_1 своєї згоди на звільнення роботодавцю не давала, не направляла йому ні заяви про звільнення, не передавала добровільно підписаного договору про звільнення. Ці документи були написані під примусом у відділенні 78106 28.06.2023 року, про те нікого не уповноважувала передавати їх у кадрову службу відповідача.

Суд правильно встановив, що договірного звільнення позивача не було, судом правильно встановлені обставини і доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу в межах її доводів. Проти задоволення апеляційної скарги АТ «Укрпошта» заперечували.

У судовому засідання представник АТ «Укрпошта» підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Із змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що рішення оскаржується в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та не допущення судом першої інстанції рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Із змісту апеляційної скарги АТ «Укрпошта» вбачається , що рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2024 року оскаржується в задоволеній частині позовних вимог позивачки. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та представник АТ «Укрпошта» - Пинчук Н. в судовому засіданні пояснили, що рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання наказу від 27.06.2023 року №1679 незаконним не оскаржується, тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, а саме в частині визнання незаконним та скасування наказу від 28.06.2023 року №1679к, поновлення ОСОБА_1 на посаді листоноші, стягнення з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині недопущення судом до негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заява про звільнення від 28 червня 2023 року була написана і підписана особисто Кравець за ініціативою саме представника відповідача, інших заяв про звільнення до 28.06.2023 року позивачка не писала. Оскаржуваний наказ № 1679к про звільнення позивачки відповідач виніс 28.06.2023. Належних і допустимих доказів про добровільне подання позивачкою особисто у відділ кадрів чи в інший компетентний відділ відповідача до 28.06.2023 включно, який займається питаннями звільнення працівників, відповідачем під час розгляду справи, не надано. Суд дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів того, що до моменту спілкування із ОСОБА_3 28.06.2023 року позивачка виявляла будь-яке волевиявлення на припинення трудових відносин із відповідачем. Відповідачем не доведено, що позивачка написала добровільно із власного волевиявлення 28.06.2023 року заяву про звільнення, яка і була підставою для винесення наказу про її звільнення та не спростовано, що позивачка написала заяву встановленого відповідачем взірця всупереч своїй волі і дійсного бажання звільнятись у неї не було. Хоча заяву вона написала та підписала особисто, але це було здійснено тільки після телефонної розмови із регіональним менеджером Бойчуком 28.06.2023, який повідомив їй, що у разі не написання такої заяви її буде просто звільнено без будь-яких виплат, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Суд дійшов висновку, що оскільки представником відповідача 28.06.2023 року роз`яснювалось позивачці виключно в телефонному режимі про необхідність написання заяви про звільнення у тій формі, яка була надіслана у відділення без будь-якої альтернативи, не може бути розцінено судом як висловлене волевиявлення позивачки на звільнення. Суд дійшов висновку що наказ про звільнення № 1679к від 28.06.2023 підлягає скасуванню, а позивачка поновленню на роботі та дійшов висновку про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 липня 2023 року по 20 травня 2024 року у розмірі 54265, 74 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону і встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Укрпошта», працювала на посаді листоноші 2 класу в структурному підрозділі Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта».

ОСОБА_1 написала заяву від 28.06.2023 про звільнення та заповнила бланк додаткової угоди датованої 28.06.2023 року і підписала її.

На підставі заяви від позивачки від 28.06.2023 року та підписаної угоди про припинення трудового договору відповідачем було видано наказ від 28.06.2023 № 1679к ОСОБА_1 згідно якого, ОСОБА_6 звільнено з 30.06.2023 року із займаної посади листоноші 2 класу поштового відділення зв`язку Котиківка.

Про видачу наказу 28.06.2023 року № 1679к в журналі реєстрації наказів по особовому складу АТ «Укрпошта» було здійснено відповідний запис, що підтверджується журналом реєстрації наказів, який було оглянуто судом під час розгляду справи.

В трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 здійснено запис №21 від 30.06.2023 року в якому зазначено, що відповідно до наказу № 1679к від 27.06.2023 ОСОБА_1 було звільнено із посади листоноші згідно п.1 ст. 36 КЗпПУ.

Судом встановлено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача було запропоновано позивачці здійснити випралення дати наказу, позивачка не виявила бажання про надання трудової книжки відповідачу про внесення виправлення.

Відповідачем виплачено позивачці заробітну плату за останні два місяці перед звільненням та виплачено інші визначені законодавством кошти при звільненні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), зроблено висновок, що: «у випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала листоношею другого класу відділення поштового зв`язку Котиківка Івано-Франківської дирекції АТ «Укрпошта».

28 червня 2023 року позивачкою було власноруч написано заяву, яка адресована директору Івано-Франківської дирекції «АТ «Укрпошта» про звільнення її з роботи за згодою сторін з 30 червня 2023 року.

Цього ж дня позивачкою у відділенні пошти було підписано роздруковану угоду про припинення трудового договору, згідно якої сторони домовилися припинити трудовий договір за угодою сторін 30 червня 2023 року.

Звертаючись до суду із заявою про поновлення на роботі, ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на те, що її змусили написати заяву про звільнення, що вона була поставлена перед вибором або підпис на заяві або звільнення за прогул, втрату довіри, невідповідність займаній посаді тощо.

На підтвердження заявлених вимог за клопотанням позивачки судом першої інстанції були допитані в якості свідка: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Оцінив покази вказаних свідків, суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивачки про написання заяви про звільнення 28 червня 2023 року не з власної волі підтверджується показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що заяву про звільнення позивачка та свідок ОСОБА_4 написали після розмови із працівником «Укрпошти» ОСОБА_9 заповнили бланки угоди, які були направлені зазделегіть не електронну адресу поштового відділення зв`язку Котиківка де вони працювали листоношами.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам.

Як вбачається із матеріалів справи свідки ОСОБА_10 , та ОСОБА_8 пояснили про обставини написання заяви та підписання позивачкою угоди про припинення трудового договору після телефонної розмови з представником «Укрпошти» Бойчуком Р.

Із показів свідка ОСОБА_10 не вбачається, що представником відповідача в телефонному режимі на позивачку здійснювався тиск чи висловлювалися будь які погрози.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що «менеджер» по телефону сказав їм, що б вони понаписували заяви, бо будуть все рівно звільнені, їм не роз`яснили, що вони мають право вибору на звільнення по скороченню. Вони написали заяви, підписали договір і передали ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_12 , який був допитаний судом за клопотанням представника відповідача, суду пояснив, що він спілкувався з позивачкою та свідком ОСОБА_4 в телефонному режимі, він телефонував на телефон начальника відділення та те, що він роз`яснював 28.06.2023 року два варіанти звільнення, скорочення або за угодою сторін.

Колегія суддів вважає, що покази свідка ОСОБА_8 не можуть бути доказом того, що позивачка писала заяву та підписувала угоду про припинення трудового договору під тиском, оскільки судом встановлено, що пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України надійшла від відповідача, дану пропозицію прийняла позивачка, про що свідчить її заява про звільнення, яка написана нею особисто і підписана власноруч позивачкою.

Суд першої інстанції не врахував, що позивачка добровільно заповнила бланк угоди про припинення трудового договору за угодою сторін з 30 червня 2023 року і підписала власноручно. Заяву про звільнення і угоду про припинення трудового договору за угодою сторін ОСОБА_1 передала начальнику поштового відділення, яка їх сфотографувала та надіслала ОСОБА_3 через додаток «вайбер» та потім у паперовому виді у конверті передала до дирекції.

Станом на час розгляду заяви та угоди про припинення трудового договору за згодою сторін відповідачем, ОСОБА_1 з іншою заявою до керівництва АТ «Укрпошта» не зверталася, нею не було скеровано заяву чи скаргу на дії працівника відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_1 повністю усвідомлювала правові наслідки написання заяви про звільнення та підписання угоди про припинення трудового договору за згодою сторін адже у разі незгоди з її умовами позивачка могла відмовитися від написання заяви та підписання угоди про припинення трудового договору.

Колегія суддів вважає, що волевиявлення позивачки на припинення трудового договору за угодою сторін і дати звільнення підтверджено її письмовою заявою та угодою про припинення трудового договору; позивач не заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; надані позивачем докази та пояснення свідків не містять відомостей про вчинення на позивачку психологічного тиску і примушування її до написання заяви про звільнення за угодою сторін та заповнення і підписання угоди про припинення трудового договору.

Висновок суду про те, що відповідачем не доведено, що позивачка написала добровільно із власного волевиявлення 28 червня 2023 року заяву про звільнення, яка була підставою для винесення наказу про її звільнення, спростовується встановленими по справі обставинами.

Написання власноруч заяви про звільнення за встановленим відповідачем зразком не може слугувати підставою відсутності у позивачки волевиявлення на звільнення, оскільки позивачка могла відмовитися від написання заяви та підписання угоди про припинення трудового договору.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона своєї згоди на звільнення роботодавцю не давала, не направляла йому ні заяви про звільнення, не передавала добровільно підписаного договору про звільнення спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що її заява від 28 червня 2023 року про звільнення за угодою сторін та угода про припинення трудового договору написані нею під тиском.

Посилання позивачки у позовній заяві на висновок уповноваженої ВРУ з прав людини в Івано-Франківській області стосовно надходження від працівників АТ «Укрпошти» звернень , що їх просять написати заяви про звільнення, «по суті їх примушують писати заяви про звільнення» не заслуговують на увагу, оскільки позивачка особисто зі скаргою до уповноваженої ВРУ з прав людини в Івано-Франківській області не зверталася, будь- яких доказів того, що позивачка зверталася із такою заявою до керівництва АТ «Укрпошта», правоохоронних органів суду не надано.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги АТ «Укрпошта» про те, що позивачем не дано суду належних доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві щодо вчинення на неї тиску відповідачем щодо звільнення.

З урахуванням, викладеного колегія суддів, вважає, що у відповідача були підстави провести звільнення позивачки відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України і вимоги позивачки є необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки їй відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду 03 вересня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було продовжено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу АТ «Укрпошта», який було подано представником позивачки - ОСОБА_2 .

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення, які викладені представником ОСОБА_1 про те, що заяву про звільнення позивачкою було написано під психологічним тиском менеджера відповідача Бойчука, за вказівкою якого позивачка заповнювала бланк угоди про припинення трудового договору сторін, адже у разі незгоди з умовами звільнення позивачка могла відмовитися від написання заяви та підписання угоди про припинення трудового договору, однак вона написала власноручно заяву про звільнення, яку підписала, заповнила бланк угоди про припинення трудового договору , підписала її власноручним підписом і передала заяву та підписану угоду начальнику відділення ОСОБА_13 для передачі на розгляд керівництву.

Посилання представника позивачки на те, що договірного звільнення не було спростовується встановленими по справі обставинами.

Посилання представника позивачки на те, що ОСОБА_1 особисто у відділ кадрів чи в інший компетентний відділ відповідача заяву про звільнення до 28.06.2023 року включно не подавала, не заслуговує на увагу, оскільки судом встановлено, що підписану заяву про звільнення та підписану угоду про припинення трудового договору позивачка передала начальнику відділення в якому позивачка працювала, а остання передала заяву Івано-Франківській дирекції АТ «Укрпошта».

Колегія суддів відхиляє посилання позивачки на порушення відповідачем ч.3 ст.184 КзпП України, оскільки вказаною нормою передбачено заборону звільнення одиноких матерів, які мають дитину віком до 14 років за ініціативою роботодавця, в даному випадку, позивачкою було подано заяву про звільнення за п.1 ч.1 ст. 36 КзПП України.

Стосовно посилання представника ОСОБА_2 на те, що судом апеляційної інстанції було безпідставно повернуто відзив, який ним подано раніше, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

У разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог закону та Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. У разі задоволення заявленого клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд без виходу до нарадчої кімнати постановляє ухвалу, яка заноситься секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, а сама довіреність або засвідчена підписом судді копія з неї приєднується до справи.

З аналізу вказаної норми вбачається, що клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд може посвідчити лише у судовому засіданні під час розгляду справи.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 було додано довіреність, яку скаржниця просила суд посвідчити, в якій довіряє представляти її інтереси ОСОБА_2 .

Згідно ухвали Івано-Франківського суду від 05 липня 2024 року розгляд апеляційних скарг призначено на 13 серпня 2024 року.

17 липня 2024 року на адресу Івано-Франківського апеляційного суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрпошта» від ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_1 .

Апеляційний суд в ухвалі від 07 серпня 2024 року зазначив, що до посвідчення апеляційним судом довіреності ОСОБА_1 на представництво ОСОБА_2 її інтересів в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 не є представником ОСОБА_1 у цій справі. До відзиву на апеляційну скаргу та до клопотання ОСОБА_2 не було надано доказів на підтвердження його повноважень як представника.

Тому поданий ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрпошта» та клопотання про оголошення у судовому засіданні показів свідків було повернуто без розгляду, оскільки подані особою, яка не має повноважень на представлення інтересів позивачки.

Вказаною ухвалою було роз`яснено, що ОСОБА_1 не позбавлена права особисто подати відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрпошта» та повернення відзиву на апеляційну скаргу, не перешкоджає повторному зверненню з вказаним відзивом та клопотанням до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для їх повернення.

16 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу до відзиву було надано належно посвідчену довіреність і даний відзив судом апеляційної інстанції було прийнято до розгляду.

Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

За подання апеляційної скарги відповідачем АТ «Укрпошта» сплачено судовий збір в сумі 1453,44 грн.

Відповідно до ч. 6 ст.141ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, а апеляціійну скаргу АТ «Укрпошта» задоволено, тому у відповідності до ст. 141 ЦПК судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3220, 80 грн підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» задовольнити.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2024 року в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку час вимушеного прогулу відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Укрпошта», , місце знаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, 22 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3220, 80 грн за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський