Справа № 463/756/23 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/1444/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за лютий місяць 2022 року в розмірі 10500 грн. та моральну шкоду в розмірі 977531 грн., а також судові витрати в розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що згідно договору про відступлення права вимоги від 29.03.2013 року, укладеного між ним та кредитною спілкою (далі КС) «Либідь» в особі Львівської філії, до нього, як до нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитним договором №22/2008 ЛФ від 04.04.2008 року, укладеним між КС «Либідь», в особі Львівської філії, та ОСОБА_2 (позичальником).

У зв`язку з порушенням позичальником порядку погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами та ігноруванням позичальником і поручителями його вимоги про погашення заборгованості, він звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором і рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його (позивача) користь за договором №22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972 грн. 25 коп. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45972 грн. 25 коп.

Вказане рішення суду звернуте до примусового виконання і органами державної виконавчої служби відкрито виконавчі провадження: ВП №49896567

стосовно ОСОБА_2 , ВП №47277859 стосовно ОСОБА_4 та ВП №47553746 стосовно ОСОБА_3 , однак, відповідачі ухиляються від виконання рішення суду і кошти згідно договору кредиту, визначені судовим рішенням, не повертають.

Зазначає, що зобов`язання повинно бути належним чином виконане, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Вказує, що умовами кредитного договору (п.4.3) передбачено, що в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 (чотирнадцять) днів з дня обумовленої дати сплати, наведеної в п.5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3 (три) % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, що за своєю правовою природою є неустойкою.

Наголошує, що пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, починаючи з першого дня прострочення й доти, поки зобов`язання не буде виконане. Відповідно до п.9.1 кредитного договору, строк дії договору діє до моменту остаточного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Вважає, що на його користь підлягає стягненню неустойка (додаткові проценти) за користування кредитом за договором №22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року за лютий 2022 року в розмірі 10500 грн.

Окрім того, зазначає, що у зв`язку з порушенням відповідачами своїх зобов`язань, йому завдано моральної шкоди.

Заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що з жовтня місяця 2014 року він не має доступу до свого майна (грошових коштів), не може ним вільно розпоряджатись, він є особою з інвалідністю другої групи і йому необхідно провести оперативне лікування. Грошові кошти, які він довгий час заощаджував та накопичував для проведення операції, стали недоступними внаслідок протиправних дій відповідачів щодо неповернення його грошових коштів, які належать йому на праві приватної власності. Внаслідок неможливості використати свої власні кошти на оперативне лікування він зазнає щоденного фізичного болю та страждань у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Не погоджується з висновком суду про відсутність у нього, як у кредитодавця, права нараховувати пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

При цьому, наголошує, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 року у справі №463/3808/14-ц не містить доказів того, що ним була заявлена вимога про дострокове повернення усієї суми кредиту відповідачами, що залишилася несплаченою, на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, і договір кредиту цим рішенням суду достроково не розірвано та не зобов`язано відповідачів достроково повернути усю суму кредиту, що залишилася несплаченою, на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України.

Вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що він звертався до суду з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту. При цьому, звертає увагу на п.9.1 кредитного договору, яким передбачено, що строк дії договору діє до моменту остаточного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Вважає помилковими покликання суду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року в справі №444/9519/12, оскільки ним заявлено вимогу про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання, а не про стягнення процентів.

Вважає, що боржник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли кошти мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цивільного законодавства.

Вказує, що пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в договорі або законі, починаючи з першого дня прострочення до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане, відтак, її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання.

Також апелянт звертає увагу на відсутність в рішенні мотивів щодо відмови в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27.08.2024 року, є дата складення повного судового рішення 30.08.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.04.2008 року між КС «Либідь», в особі Львівської філії, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №22/2008ЛФ, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000 грн. на строк до 04.04.2010 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699% від суми залишку кредиту, за кожен день користування.

В свою чергу, як встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2008 року між КС «Либідь», в особі Львівської філії, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки №22/2008ЛФ/1 та №22/2008ЛФ/2, відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору, в разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. Згідно з договором про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013 року, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги до боржників за згаданим вище кредитним договором. Як зазначено в п.1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12500 грн. тіла кредиту та 11453,53 грн. процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Цим рішенням суду стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором №22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972 грн. 25 коп. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972 грн. 25 коп.

Крім того, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором №22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972 грн. 25 коп. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972 грн. 25 коп.

На підставі вказано судового рішення, судом видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби. Судове рішення відповідачами не виконано.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.4.3 кредитного договору №22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати, наведеної в п.5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Пунктом 5.1 кредитного договору №22/2008ЛФ від 04.04.2008 року передбачений графік погашення кредиту та процентів за користування ним.

Виходячи з характеру такого виду відповідальності позичальника, сплата цих коштів є неустойкою, що також встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року і що, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Пункт 2.1 кредитного договору визначає строк його дії з 04.04.2008 року до 04.04.2010 року і діє до повного виконання зобов`язань позичальником.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Обгрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 надав розрахунок додаткових процентів за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом за лютий 2022 року в розмірі 10500 грн.

Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

Враховуючи те, що строк дії кредитного договору №22/2008ЛФ від 04.04.2008 року закінчився 04.04.2010 року, ОСОБА_1 скористався своїм правом на повернення кредиту, звернувшись з відповідним позовом до суду, пред`явивши вимоги до позичальника та поручителів, по яких ухвалено судові рішення, які набрали законної сили, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача пені (додаткових процентів) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за лютий 2022 року в розмірі 10500 грн. на підставі п.4.3 кредитного договору.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то необхідно зазначити наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22) зазначено, що:

«за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження №61-18385св19) зазначено, що:

«під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

У пунктах 92-94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) викладено такий висновок щодо застосування норм права:

«92. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

93. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

94. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено».

У пункті 48 цієї постанови вказано, що Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від відповідного висновку про застосування статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19), а саме: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом», в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу.

Незважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що висновки у даній справі є релевантними і у справі, що переглядається, адже моральна шкода за порушення будь-якого цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, оскільки саме положення статей 16 та 23 ЦК України є правовою підставою для можливості отримання такого відшкодування.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається, позивач не надавав відповідачам кредит безпосередньо, тобто з власних коштів, а набув таке право згідно з договором про відступлення права вимоги, розуміючи, що діє в такому випадку на власний ризик, тому неповернення відповідачами кредитних коштів позивачу, навіть після ухвалення судового рішення про їх стягнення, саме по собі не свідчить про спричинення останньому такими діями моральної шкоди. Наведене виключає його право на її відшкодування.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні цих позовних вимог є правильним.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 30 серпня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич