КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/4826/24
Провадження № 2/947/2175/24
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом
про стягнення заборгованості
за договором позики,
Позивач - ОСОБА_1 , через представника - адвоката Нечепуренко І.О., 06.02.2024 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 30.12.2022 року в сумі 4655,00 доларів США та трьох відсотків річних в сумі 14,12 доларів США, а також судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що ним 30.12.2022 року було надано відповідачеві в позику грошові кошти в сумі 4655,00 доларів США строком по 30.12.2023 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 було складено відповідну розписку на підтвердження свого зобов`язання з повернення коштів у вказаній сумі.
Поряд з цим, як стверджує позивач, відповідачем у встановлений ними строк в добровільному порядку свого зобов`язання з повернення цих коштів вчинено не було.
У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.02.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху.
12.02.2024 року представником позивача надано до суду на виконання вказаної ухвали суду заяву про усунення недоліків поданої заяви.
Оглянувши подані до суду документи, суддею встановлено, що позивачем належним чином усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 07.02.2024 року, а позовна заява відповідає вимогам статті 175, 177 ЦПК України.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.02.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.
14.03.2024 року відповідачем надано до суду заява про ознайомлення з матеріалами справи.
20.03.2024 року відповідачем особисто в приміщенні суду отримано копію позовної заяви з додатками до неї та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується вчиненою ним розпискою на заяві від 14.03.2024 року.
17.04.2024 року до суду надійшли від відповідача ОСОБА_2 письмові пояснення, в яких останній просить суд відмовити у задоволенні позову , з посиланням на те, що за даною розпискою він грошові кошти не отримував, а остання була складена ним на підтвердження існуючих та майбутніх зобов`язань, тобто як гарантія, за договором найму (оренди) транспортних засобів від 21.07.2022 року укладеного з позивачем, за наслідком чого спірна розписка не підтверджує зобов`язань між сторонами з договору позику, а є новацією, що змінило попередні зобов`язання. Також відповідач вказує, що у розписці після вчиненого ним тексту здійснені дописи, які вчинені не ним та за його відсутності, у зв`язку з чим відповідач вважає що відповідна розписка не є належним доказом. Тієї ж дати, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
26.04.2024 року до суду від представника позивача надійшла до суду заява про уточнення позовних вимог, з аналогічними вимогами вищевикладеним, відповідно до якої позивачем були здійснені уточнення з зазначення РНОКПП відповідача.
29.04.2024 року в судовому засіданні судом було ухвалено прийняти до матеріалів справи письмові пояснення відповідача та прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог.
До судового засідання призначеного на 06.08.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.
Від представника позивача до суду надійшла заява про підтримання уточнених позовних вимог та розгляд за його відсутності, в якій представник зазначив про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи.
Відповідач отримавши 25.06.2024 року судову повістку, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням, про причини неявки суд не повідомив, відзив на первісну та уточнену позовну заяву не надав.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав для відкладення судового засідання чи оголошення перерви в судовому засіданні у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 06.08.2024 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, з урахуванням згоди сторони позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 30.12.2022 року ОСОБА_2 склав письмову розписку, якою засвідчив, що отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4655,00 доларів США, строком на один рік, до 30.12.2023 року.
Вказана розписка підписана ОСОБА_2 .
Також, на розписці наявний запис від громадянина ОСОБА_3 на підтвердження отримання ОСОБА_2 в борг грошових коштів від ОСОБА_1 з визначеним строком для їх повернення. Даний запис здійснено між текстом вчиненим ОСОБА_2 та його підписом.
Як вказує позивач, відповідач в обумовлений строк вказані кошти не повернув, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».
У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.
Досліджуючи подані до суду докази, а саме розписку від 30.12.2022 року вбачається, що остання містить чітко визначені дані щодо особи позикодавця - ОСОБА_1 та позичальника - яким є відповідач ОСОБА_2 , чітко визначену грошову суму наданих позикодавцем та отриманих ОСОБА_2 коштів у позику, яка становить 4655,00 доларів США, строк передання цих коштів, та строк для повернення відповідачем цих коштів до 30.12.2023 року, що свідчить про наявне зобов`язання з їх повернення.
Подана до суду копія вказаної розписки особисто засвідчена уповноваженим представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Нечепуренко І.О., з засвідченням її відповідності оригіналу, що свідчить про її наявність у позивача по справі.
Зазначені обставини не спростовані відповідачем під час розгляду справи, як і не оспорювалось підписання та складання зазначеної розписки.
Стосовно доводів про те, що вчинений на розписці запис від імені ОСОБА_3 є протиправним дописом на розписці та вчинено за його відсутності, що в свою чергу спростовує розписку як належний доказ, суд вважає безпідставними.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не підтверджено вищевказані посилання жодним доказом, як і стороною відповідача під час розгляду справи не заявлялось відповідного клопотання з проведення судової експертизи для підтвердження цих обставин.
Стосовно доводів відповідача про те, що дана розписка є безгрошовою, за якою відповідачем не отримувались грошові кошти від позивача, а є підтвердженням наявних і майбутніх зобов`язань, гарантією, за договором найму (оренди) транспортних засобів від 21.07.2022 року укладеного з позивачем, а відтак укладення даної розписки фактично є новацією, що змінило попередні договірні зобов`язання з позивачем, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.
З поданих відповідачем доказів до письмових пояснень вбачається, 21.07.2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Альбатрос» в особі директора ОСОБА_2 було укладено договір найму (оренди) транспортних засобів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О., зареєстрований в реєстрі за №285, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ТОВ «Альбатрос» отримало в оренду за плату транспортні засоби, строком на три року, зі сплатою орендної плати в сумі 1500,00 грн. на місяць.
Отже, вказаний договір найму укладений між іншими сторонами, а саме між позивачем та юридичною особою, що є відмінним від сторін за укладеною відповідачем розпискою на підтвердження наявних зобов`язань за договором позики.
Також суд зазначає, що приймаючи, що вказаний договір оренди був укладений ОСОБА_2 , як директором ТОВ «Альбатрос», останнім на підтвердження доводів про написання розписки, як гарантії за вказаним договором, не надано до суду жодного доказу, що станом на час укладення відповідної розписки відповідачем, у ТОВ «Альбатрос» були наявні будь-які боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 .
Також безпідставними є доводи відповідача, що між сторонами за договором найму (оренди) транспортних засобів від 21.07.2022 року фактично відбулась новація боргу у позикове зобов`язання, приймаючи, що розписка від 30.12.2022 року складена відповідачем як фізичною особою, який не був стороною вказаного договору найму, а також дана розписка складена у простій письмовій формі, ані нотаріально посвідченій, в якій складено відповідний договір найму, враховуючи, що
На підставі вищевикладеного судом встановлено, що надана до суду позивачем вищевказана розписка від 30.12.2022 року є належним доказом підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики від 30.12.2022 року, за яким відповідачем отримано від позивача в позику грошові кошти в загальній сумі 4655,00 доларів США та у останнього наявне зобов`язання з повернення позивачеві даної суми коштів у строк до 30.12.2023 року.
Вказані обставини також свідчать про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за вказаними зобов`язаннями за договором позики, з надання відповідачеві грошових коштів в сумі 4655,00 доларів США, що особисто зафіксовано ОСОБА_2 у тексті розписки.
Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Як вбачається з договору сторонами обумовлено строки повернення грошових коштів, а саме до 30 грудня 2023 року.
Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем отриманих від позивача грошових коштів в сумі 4655,00 доларів США, в обумовлений у договорі позики строк, як і погашення спірної заборгованості в наступний строк, ОСОБА_2 під час розгляду справи в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, до суду не надано.
За наслідком чого, суд доходить до висновку щодо обґрунтованості доводів позивача про наявність у відповідача заборгованості за договором позики від 30.12.2022 року, яка складає в сумі 4655,00 доларів США.
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 за договором позики від 30.12.2022 року в борг грошові кошти в сумі 4655,00 доларів США, з визначеним строком їх повернення до 30.12.2023 року, однак в обумовлений термін грошові кошти в повному обсязі відповідач не повернув, за наслідком чого в останнього наявна заборгованість сумі 4655,00 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при його укладенні, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором позики в сумі 4655,00 доларів США, є обґрунтованими та підлягає задоволенню.
Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.
Приймаючи порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором позики від 30.12.2022 року, прострочення якого розпочалось з 31.12.2023 року, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача трьох відсотків річних на суму заборгованості за період з 31.12.2023 року по 05.02.2024 року.
Відповідно до розрахунку, поданого представником позивача сума 3 % річних від простроченої суми за період з 31.12.2023 року по 05.02.2024 року становить 14,12 доларів США.
Перевіривши вказаний розрахунок, суд дійшов до висновку про його вірність та належність.
З огляду на викладене, у зв`язку із простроченням відповідачем виконання зобов`язання по поверненню боргу, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від простроченої суми за період з 31.12.2023 року по 05.02.2024 року в сумі 14,12 доларів США.
Одночасно, судом враховано, що відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Я кщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Разом з тим, як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Враховуючи те, що в спірній розписці прямо зазначено про отримання відповідачем грошових коштів від позивача в іноземній валюті, як і зобов`язання з повернення коштів у визначеній валюті - долари США, тому суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості в іноземній валюті - долари США, як обумовлено сторонами в укладеному правочині. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.
Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає у відшкодування понесені останнім витрати зі сплати судового збору за пред`явлення даного позову в сумі 1760,00 грн.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Судом встановлено, що представництво інтересів позивача в даній справі здійснювалось адвокатом Нечепуренко Ігорем Олеговичем, повноваження якого підтверджуються наданим до суду ордером серії ВН №1325852, виданим 17.01.2024 року на підставі договору про надання правової допомоги №03-01/2024 від 17.01.2024 року.
У відповідності до наданої копії договору про надання правничої допомоги №03-01/2024 від 17.01.2024 року, останній укладено між адвокатом Нечепуренко І.О. та ОСОБА_1 , за умовами якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту по захисту його прав, свобод і законних інтересів при супроводі та представництві клієнта у стосунках з органами судової влади при наявності судових справ у загальних, господарських, адміністративних судах України.
Відповідно до пунктів 4.2, 4.3 договору, розмір гонорару, пов`язаний з виконанням цього договору, складає 18 000,00 гривень. Сплата гонорару проводиться двома частинами за наступним графіком: 9000,00 грн. на протязі 3-ох робочих днів після підписання цього договору; 9000,00 грн. в день складання адвокатом позовної заяви.
Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг від 05.02.2024 року, складеного між адвокатом Нечепуренко І.О. та ОСОБА_1 на виконання умов договору про надання правової допомоги №03-01/2024 від 17.01.2024 року, сторони засвідчили надання та отримання клієнтом послуг адвоката, що складаються з: консультації клієнта, ознайомлення та вивчення матеріалів письмових доказів, пошуку та аналізу судової практики, виїзду та опитування ОСОБА_3 , складання позовної заяви.
Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), складеного 05.02.2024 року адвокатом Нечепуренко І.О. та ОСОБА_1 на виконання умов договору про надання правової допомоги №03-01/2024 від 17.01.2024 року, сторони засвідчили, що вказані надані послугу ОСОБА_1 становлять сумі 18 000,00 грн.
Судом встановлено, що представником позивача - адвокатом Нечепуренко І.О. на підставі вказаного договору здійснювалось представництво інтересів позивача в даній справі, у тому числі здійснювалось подання позовної заяви, уточненої позовної заяви, прийняття участі в судових засіданнях, що підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи викладене, суд вважає, що надана позивачеві правнича допомога на підставі вказаного договору стосуються і пов`язана з даною справою, а їх надання підтверджується вчиненими діями адвоката в межах даної справи, які були необхідними для реалізації права позивача на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Відповідно до правової позиції ВС, викладеної у постанові Великої Палати від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15 ц, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не вправі втручатися в ці правовідносини… За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами… Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
В постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Щодо відсутності детального опису здійснених адвокатом витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, на виконання положень частини четвертої ст.137 ЦПК України, то за змістом цієї правової норми вона запроваджена «для визначення розміру витрат», тоді як сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц.
Таким чином, при визначені у договорі про надання адвокатських послуг форми гонорару у твердій (фіксованій) сумі, то вона є незмінною в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а витрати на правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Аналогічний правовий висновок міститься постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).
Здійснення адвокатом правничої допомоги в інтересах позивача підтверджується матеріалами справи, поданими адвокатом позовної заяви, з додатками до неї, поданими іншими заявами по суті справи, прийняттям участі адвоката в судовому засіданні.
Доводи відповідача викладені у письмових поясненнях з підстав зменшення розміру витрат на правничу допомогу, з підстав їх завишення, суд вважає необґрунтованими та недоведеними.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 12, 13, 76-89, 141, 223, 263-265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 30 грудня 2022 року в сумі 4 655 (чотири тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) доларів 00 центів США, а також три відсотки річних за період з 31 грудня 2023 року по 05 лютого 2024 року включно в сумі 14 (чотирнадцять) доларів 12 (дванадцять) центів США, що в загальному розмірі становить 4669 (чотири тисячі шістсот шістдесят дев`ять) доларів 12 (дванадцять) центів США.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , у відшкодування витрат зі сплати судового збору - 1760 (одну тисячу сімсот шістдесят) гривень 00 копійок та у відшкодування витрат на правничу допомогу - 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень, що у загальному розмірі становить 19 760 (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 09.08.2024 року.

Головуючий КалініченкоЛ.В.