ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 757/16165/21

провадження № 61-16238св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Офіс Генерального прокурора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування,

за касаційними скаргами ОСОБА_1 та прокурора Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь з Державного бюджету України вартість неповернутого автомобіля марки «Toyota Camry» у розмірі 1 544 058,00 грн; суму розмитнення автомобіля марки «Lexus СТ200Н» у розмірі 219 778,00 грн; відсотки за депозитом за річне користування Генеральною прокуратурою України вилученими грошовими коштами в сумі 1 152 709,00 грн; суму недоотриманих коштів за виконану роботу в розмірі 12 520 125,00 грн; на відшкодування моральної шкоди в розмірі 31 000 000,00 грн та витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 253 500,00 грн; зобов`язати прокуратуру видалити позивача з усіх реєстрів стосовно кримінального провадження від 27 лютого 2015 року № 0000257 (кримінальна справа від 15 грудня 2008 року № 49-2632); зобов`язати прокуратуру принести офіційні вибачення через засоби масової інформації всеукраїнського рівня за його незаконне кримінальне переслідування, спростувати інформацію в масмедіа України та надати йому аналогічний за обсягом ефірний час, який був використаний правоохоронцями для дискредитації позивача та інших на відповідних телеканалах України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 12 грудня 2008 року заступник Генерального прокурора України порушив стосовно нього кримінальну справу № 49-2632 за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 14, частиною третьою статті 368 КК України.

15 грудня 2008 року позивач був затриманий, 18 грудня 2008 року йому обрано міру запобіжного заходу - тримання в слідчому ізоляторі, де він перебував з 15 грудня 2008 року до 28 січня 2010 року.

У травні 2010 року кримінальну справу за його обвинуваченням надіслано для розгляду до суду. Ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

27 лютого 2015 року інформацію про вчинення інкримінованого позивачу кримінального правопорушення внесено до ЄРДР за № 0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до НАБУ, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ), прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14 травня 2019 року визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18 жовтня 2019 року кримінальне провадження стосовно позивача закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Загальний строк кримінального переслідування щодо нього становить 11 років 11 місяців 21 день, з 27 жовтня 2008 року (день початку оперативно-розшукових заходів) до 10 лютого 2020 року (дата внесення до бази МВС України інформації про несудимість позивача).

Постановою слідчого ГПУ від 17 грудня 2008 року накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно позивача, а постановою від 24 січня 2009 року слідчий ГПУ наклав

арешт на автомобіль «Toyota Camry» та причіп. Накладений на автомобіль арешт скасовано постановою заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ ГПУ від 25 січня 2010 року, але вилучений автомобіль досі не повернутий. Позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню вартість автомобіля в розмірі 1 544 058,00 грн, яку розраховано як еквівалент суми в доларах США, яку він сплатив при купівлі автомобіля (55 501,74 дол. США).

У зв`язку з тим що позивач є інвалідом 2 групи, йому довелося придбати інший автомобіль «Lexus СТ200Н» за 7 900,00 дол. США і сплатити за нього мито та інші платежі в розмірі 219 778,00 грн, які він не мав би сплачувати як людина з інвалідністю за відсутності іншого автомобіля.

Також посилався на те, що під час затримання у нього було вилучено 3 000,00 дол. США, а також з його індивідуального сейфа, орендованого в банківській установі, вилучено 401 900,00 дол. США та 8 000,00 євро, які повернуто, але не виплачено відсотки за користування ними, які становлять 1 152 709,00 грн.

У зв`язку з перебуванням під слідством він не отримав 450 000,00 дол. США (12 520 125,00 грн) винагороди за роботу, яку він не зміг виконати через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності протягом тривалого часу.

За 11 років перебування під слідством позивач сплатив захиснику за адвокатські послуги 253 500,00 грн, а тому ці кошти підлягають стягненню на його користь.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди (31 000 000,00 грн) позивач посилався на такі обставини:

стосовно нього незаконно та безпідставно порушено кримінальну справу № 49-2632 та проведено досудове слідство з фальсифікацією матеріалів кримінальної справи;

через засоби масової інформації повідомлялось як доведений факт про його причетність до організованої злочинної групи і допомогу в отриманні неправомірної вигоди, а потім - допомогу в надані неправомірної вигоди;

йому пред`явлено незаконне обвинувачення в скоєнні особливо тяжких злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 15, частиною третьою статті 368, частиною третьою статті 369 КК України;

проводилися без законних підстав затримання, особистий огляд, та застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що призвело до незаконного утримання позивача протягом 13 місяців і 13 днів у СІЗО № 13, ігнорувалось погіршення стану фізичного здоров`я позивача та не було належного медичного обслуговування;

проводилися обшуки у квартирах його дітей;

незаконно заарештовані належні позивачу та членам його сім`ї майно ігрошові кошти;

через підписку про невиїзд він був позбавлений права на вільне пересування;

був змушений брати участь у судовому розгляді кримінальної справи протягом майже 5 років, двічі на тиждень навідуючись до Бориспільського міськрайонного суду (сусідній район), здійснюючи особистий захист від незаконного обвинувачення у скоєнні особливо небезпечного злочину;

багаторазово доводилося брати участь у судових засіданнях у кримінальній справі в Печерському районному суді міста Києва, Апеляційному суді міста Києва, Броварському міськрайонному суді Київської області;

він практично був позбавлений прав людини у повному обсязі через незаконне кримінальне переслідування протягом більш ніж 12 років;

усі ці 12 років життя позивача в основному присвячені участі у кримінальній справі на різних її стадіях та подоланню негативних наслідків такої участі, вся енергія -розумова і душевна - віддана захисту своїх прав та інтересів, відновленню своєї репутації в судах.

У процесі розгляду справи позивач також подав висновок судово-психіатричного експерта від 27 квітня 2021 року № 41 за результатами експертизи, проведеної в межах кримінального провадження, призначеної постановою слідчого.

У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 18 квітня 2023 року позов задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2 950 267,00 грн та 871 000,00 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. В іншій частині позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. Суд виходив з того, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 10 років 10 місяців з 12 грудня 2008 року - день порушення кримінальної справи до закриття кримінального провадження - 18 жовтня 2019 року.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2023 року мінімальну заробітну плату на рівні 6 700,00 грн, а тому суд дійшов висновку про те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди позивачу визначається виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 6700,00 грн, що загалом становить 871 000,00 грн (6 700,00 Х 130 міс).

Суд дійшов висновку, що позивач надав належні та допустимі докази того, що вартість вилученого у нього автомобіля становить 1 544 058,00 грн, а тому ця сума підлягає стягненню на його користь.

15 грудня 2008 року у позивача вилучено грошові кошти в розмірі 3 000,00 дол. США, а 17 березня 2009 року під час обшуку індивідуального сейфа в банківській установі, який орендував ОСОБА_1 , було вилучено кошти в сумі 401 900,00 дол. США та 8 000,00 євро, на які було накладено арешт та які передано на зберігання до бухгалтерії Генеральної прокуратури України.

У квітні 2010 року бухгалтерія ГПУ повернула ОСОБА_1 404 900,00 дол. США та 8 000,00 євро.

Відсотки за депозитом за рік згідно з курсом Національного банку України і за дол. США і за євро становили 10 % річних, а тому суд вважав, що на користь позивача підлягають стягненню відсотки в розмірі 1 152 709,00 грн.

Суд відмовив у стягненні на користь позивача майнової шкоди, визначеної як відшкодування суми розмитнення автомобіля «Lexus СТ200Н», оскільки позивач не надав доказів того, що придбання вказаного автомобіля зумовлене притягненням його до кримінальної відповідальності.

Також суд відмовив у стягненні недоотриманої грошової винагороди в розмірі 12 520 125,00 грн з посиланням на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цих вимог.

Водночас суд дійшов висновку, що доведеними та обґрунтованими є вимоги позову в частині стягнення витрат, пов`язаних із наданням юридичної допомоги в кримінальному провадженні в розмірі 253 500,00 грн.

Таким чином, суд вирішив, що на користь позивача підлягає стягненню майнова шкода в загалному розмірі 2 950 267,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 26 вересня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України залишив без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яку уточнив на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 та постанові Верховного Суду від 29 грудня 2019 року у справі № 460/357/19;

суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення у справі (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України);

суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин. які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам та обставинам, які підтверджують розмір завданої позивачу моральної шкоди. Суди не правильно визначили розмір вартості вилученого автомобіля, яка, на думку позивача, повинна становити, доларовий еквівалент вартості автомобіля, сплачений при його купівлі та складає 2 029 620,93 грн. Суди безпідставно відмовили у стягненні майнової шкоди в розмірі вартості сплачених сум за розмитнення автомобіля. Необґрунтовано суди відмовили і у стягненні збитків від неотримання коштів у сумі 16 455 870,00 грн за невиконану роботу щодо викупу земельних ділянок (земельних паїв), оскільки у зв`язку з незаконним затриманням і арештом інвестиційних коштів позивач не зміг виконати досягнуті домовленості до кінця та не отримав очікуваний прибуток. Суди не дослідили обставин і не прийняли рішення щодо спростування Офісом Генерального прокурора в засобах масової інформації всеукраїнського рівня інформації про причетність позивача до злочинних оборудок із земельними ділянками у Броварському районі Київської області.

У листопаді 2023 року прокурор Офісу Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову; в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

щодо застосування частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України та пункту 1 частини першої статті 1 та пункту 2 частини першої статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) у взаємозв`язку з пунктом 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, щодо відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом за умови відсутності в особи процесуального статусу підозрюваного та неприйняття стосовно нього остаточного процесуального рішення;

щодо застосування пунктів 2, 4 статті 4 Закону № 266/94-ВР до механізму визначення вартості майна, що підлягало поверненню, зокрема, щодо перерахунку такої вартості в національній валюті залежно від зміни курсу іноземної валюти, а також щодо того, чи має враховуватися амортизація майна при визначенні його вартості станом на час постановлення рішення у справі;

щодо можливості застосування пункту 2 статті 3 Закону № 266/94-ВР, тобто стягнення відсотків за користування вкладами, до коштів, вилучених в особи в готівковій формі;

щодо того, якими саме доказами має підтверджуватися розмір сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, та відшкодованих йому відповідно до пункту 4 статті 3Закону № 266/94-ВР.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000257 ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень не повідомлялось, а тому він не набув процесуального статусу підозрюваного. У зв`язку з цим суди дійшли помилкового висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР. Визначаючи вартість неповернутого позивачу автомобіля, суди попередніх інстанцій не встановили його дійсну вартість на момент розгляду справи та не врахували, що такий спосіб розрахунку вартості майна, придбаного за національну валюту, як врахування зміни курсу конкретної іноземної валюти, Законом не передбачений.

Суди не звернули уваги на те, що у статті 3 Закону № 266/94-ВР, яка містить виключний перелік видів компенсації, що підлягають відшкодуванню у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, передбачено повернення відсотків лише щодо грошових вкладів та цінних паперів. Кошти в сумі 404 900,00 дол. США та 8 000,00 євро вилучено у позивача у вигляді готівки. За таких обставин суди неправильно застосували пункт 2 статті З Закону № 266/94-ВР, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та стягнули з держави на користь позивача відсотки за депозитний вклад арештованих грошей, вилучених у позивача у вигляді готівки.

Суди неправильно застосували пункт 4 статті З Закону № 266/94-ВР, не врахувавши, що для підтвердження витрат на правничу допомогу, надану позивачу адвокатом в межах кримінальної справи, що стягуються в порядку цивільного судочинства, мають застосовуватися загальні вимоги до витрат на правову допомогу.

У грудні 2023 року Державна казначейська служба України подала відзив на касаційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора, в якому просила її задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора.

22 лютого 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 12 грудня 2008 року заступник Генерального прокурора України порушив стосовно ОСОБА_1 кримінальну справу №49-2632 за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 14, частиною третьою статті 368 КК України.

Постановою від 24 січня 2009 року слідчий ГПУ наклав арешт на належний ОСОБА_1 автомобіль «Toyota Camry» та причіп. Вказаний арешт був скасований постановою заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ ГПУ від 25 січня 2010 року, але вилучений автомобіль «Toyota Camry» ОСОБА_1 не повернуто.

Факт придбання ОСОБА_1 автомобіля «Toyota Camry», 2007 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_1 , підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу від 02 серпня 2007 року № 0208073 зі специфікацією до нього, укладеним між ОСОБА_1 і ТОВ «ДЕЛЬТА МОТОРС», згідно з яким автомобіль придбано за ціною 249 975,00 грн, а з урахуванням інших витрат за загальну суму 280 283,77 грн.

10 та 12 березня 2010 року ОСОБА_1 звертався до Генерального прокурора України із заявами про повернення йому вилученого автомобіля «Toyota Camry».

УБОЗ ГУ МВС України у квітні 2010 року провело службове розслідування щодо встановлення місця перебування автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який повинен був бути у господарському дворі УБОЗ ГУМВС України в Київській області.

За висновком службового розслідування від 30 квітня 2010 року, затвердженим першим заступником начальника ГУ МВС України - начальником УБОЗ в Київській області інформація, викладена в листі ГПУ щодо причетності працівників УБОЗ ГУМВС України в Київській області до зникнення вказаного автомобіля «Toyota Camry», не знайшла свого підтвердження.

Згідно з протоколом особистого обшуку від 15 грудня 2008 року у ОСОБА_1 було вилучено 3 000,00 дол. США.

20 січня 2009 року старший слідчий в особливо важливих справ ГПУ Кринін І. О. прийняв постанову про накладення арешту на ці кошти та постанову про передання їх на зберігання на депозитний рахунок ГПУ, що підтверджується долученими до позовної заяви протоколом особистого обшуку, вказаними постановами слідчого Криніна І. О. та квитанцією до прибуткового касового ордера від 20 січня 2009 року серії 12АААБ №478984.

За поданням старшого слідчого в особливо важливих справ ГПУ Криніна І. О ,. за згодою заступника Генпрокурора України Кузьміна P. P., Апеляційний суд міста Києва 30 січня 2009 року надав дозвіл на розкриття в АКБ «Індустріалбанк» банківської таємниці стосовно ОСОБА_1 , а постановою Печерського районного суду міста Києва від 04 березня 2009 року надано дозвіл на проведення обшуку індивідуального сейфа № НОМЕР_3 , орендованого ОСОБА_1 у Київській філії АКБ «Індустріалбанк».

17 березня 2009 року під час обшуку індивідуального сейфа № НОМЕР_3 АКБ «Індустріалбанк» на АДРЕСА_1 , який орендував ОСОБА_1 було виявлено і вилучено кошти в сумі 401 900,00 дол. США та 8 000,00 євро, на які старший слідчий в особливо важливих справ ГПУ Кринін І. О. постановою від 23 березня 2009 року наклав арешт, а постановою від 25 березня 2009 року передав на зберігання на депозитний рахунок до бухгалтерії ГПУ, що підтверджується квитанціями прибуткового касового ордера від 25 березня 2009 року серії 12АААБ № 479184 та серії 12АААБ № 479185.

Вилучені у ОСОБА_1 кошти в розмірі 404 900,00 дол. США та 8 000,00 євро зберігалися на депозитному рахунку ГПУ у АКБ «Укрексімбанк».

За заявою ОСОБА_1 заступник начальника управління з розслідування особливо важливих справ ГПУ Тарасюк В. В. 25 січня 2010 року прийняв постанову про скасування постанов про накладення арешту на 3 000,00 дол. США, 401 900,00 дол. США та 8 000,00 євро і зобов`язав повернути їх ОСОБА_1 , однак вказану постанову скасував 18 березня 2010 року процесуальний прокурор Гриньов С. О .

В квітні 2010 року бухгалтерія ГПУ повернула ОСОБА_1 404 900,00 дол. США та 8 000,00 євро.

У травні 2010 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 направлено для розгляду до суду.

Ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

27 лютого 2015 року інформацію про вчинення інкримінованого ОСОБА_1 кримінального правопорушення внесено до ЄРДР за № 0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до НАБУ, Головного слідчого управління ГПУ, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14 травня 2019 року визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18 жовтня 2020 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15 частиною третьою статті 368, частиною другою статті 15, частиною третьою статті 368, частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368, частиною третьою статті 15, частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 369 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

З актів передачі-приймання виконаних робіт відомо, що ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_5 оплатили юридичі консультаційно-представницькі послуги адвоката, а саме: 30 грудня 2008 року на суму 5 000,00 грн; 05 лютого 2010 року за період від січня до 31 грудня 2009 року в сумі 32 500,00 грн; 14 травня 2010 року за період від 04 січня до 30 квітня 2010 року - 12 000,00 грн; 31 грудня 2010 року за період від 15 червня до 31 грудня 2010 року - 26 000,00 грн; 30 грудня 2011 року за період від 10 січня до 30 грудня 2011 року - 44 000,00 грн; 28 грудня 2012 року за період від 09 січня до 28 грудня 2012 року - 44 000,00 грн; 31 грудня 2013 року за період від 08 січня до 31 грудня 2013 року - 42 000,00 грн; 31 грудня 2014 року за період від 09 січня до 31 грудня 2014 року - 40 000,00 грн; 21 грудня 2014 року за період від січня до 21 грудня 2015 року - 4 000,00 грн; 30 жовтня 2019 року за період від січня до 30 жовтня 2019 року - 4 000,00 грн, а всього - 253 500,00 грн.

Надання вказаних адвокатських послуг підтверджується матеріалами кримінальної справи № 49-2632, кримінального провадження № 0000257, протоколами судових засідань, підготовленими та поданими разом зі ОСОБА_1 заявами, скаргами та клопотаннями за період від грудня 2008 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, її посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР.

Згідно із статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перевіряючи доводи касаційних скарг щодо стягнутої моральної шкоди, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законом визначено мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року у справі «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Вирішуючи спір у частині визначення розміру моральної шкоди, місцевий суд, з яким погодився і апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 10 років 10 місяців, а саме з 12 грудня 2008 року - день порушення кримінальної справи до закриття кримінального провадження - 18 жовтня 2019 року, дійшов правильного висновку про те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди позивачу визначається з мінімальної заробітної плати в розмірі 6 700,00 грн і становить 871 000,00 грн (6 700,00 грн х 130 міс).

Водночас безпідставними є доводи касаційної скарги прокурора про те, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000257 ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень не повідомлялось, а тому він не набув процесуального статусу підозрюваного, оскільки, як відомо з матеріалів цієї справи, 12 грудня 2008 року заступник Генерального прокурора України порушив щодо ОСОБА_1 кримінальну справу № 49-2632 за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 14, частиною третьою статті 368 КК України, яку у травні 2010 року надіслано для розгляду до суду. Ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

Внесення 27 лютого 2015 року до ЄРДР інформації про вчинення інкримінованого ОСОБА_1 кримінального правопорушення без повторного повідомлення йому підозри у вчиненні кримінальних правопорушень не свідчить про відсутність у позивача права на відшкодування шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21) дійшла висновку про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку; такий висновок може лише слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань; проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (частини перша, друга, сьома статті 102 ЦПК України).

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта, а також не викликав свідків, оскільки суд визначив розмір моральної шкоди, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційних скарг про неправильність висновків судів в частині стягнення моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди заявників з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині стягнення моральної шкоди слід залишити без змін.

Щодо розміру майнової шкоди (збитків) за неповернення автомобіля «Toyota Camry» у розмірі 1 544 058,00 грн

Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з пунктами 2 та 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягають відшкодуванню (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; та моральна шкода.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 4 Закону № 266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю.

Згідно із пунктом 2 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року № 51/401/649/471/23/125, під час зберігання і передачі речових доказів, цінностей, документів та іншого майна вживаються заходи для забезпечення належного зберігання у вилучених об`єктів ознак і якостей, які визначають їх значення як речових доказів у кримінальних справах і які є на них, а також зберігання самих речових доказів, ознак і якостей з метою можливості їх подальшого цільового використання (якщо вони не можуть бути передані на зберігання потерпілим, їх родичам або іншим особам, а також організаціям).

У пункті 86 зазначеної Інструкції визначено, що у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України № 6/5, Генеральної прокуратури України № 3, Міністерства фінансів України № 41 від 04 березня 1996 року.

Частково стягуючи на користь позивача вартість вилученого у нього, але не поверненого автомобіля, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вартість автомобіля становить 1 544 058,00 грн. Цю вартість суди визначили виходячи із суми, яка сплачена за договором купівлі-продажу автомобіля в еквіваленті до долара США з подальшою конвертацією в національну валюту станом на день подання позову.

Такий висновок судів є помилковим, оскільки вартість неповерненого автомобіля у договорі купівлі-продажу від 02 серпня 2007 року була визначена в національній валюті України, і позивач або відповідач не позбавлені права спростувати таку вартість відповідними засобами доказування на час розгляду справи.

З огляду на викладене оскаржувані судові рішення в частині зазначених вимог позову не можуть вважатися обґрунтованими і підлягають скасуванню.

Щодо стягнення відсотків за депозитом за рік в розмірі 1 152 709,00 грн.

У цій справі суди встановили, що у позивача були вилучені грошові кошти в сумі 404 900,00 дол. США та 8 000,00 євро і на них було накладено арешт. У квітні 2010 року бухгалтерія ГПУ повернула ОСОБА_1 404 900,00 дол. США та 8 000,00 євро.

До спірних правовідносин не підлягає застосуванню пункт 2 статті З Закону № 266/94-ВР, як помилково вважали суди попередніх інстанцій, адже за обставинами цієї справи арештовані грошові кошти не були на відповідному рахунку на підставі відповідного договору банківського вкладу (депозиту).

Разом з цим, місцевий суд, з яким в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, вийшов за межі заявлених вимог, оскільки позивач як на підставу позову не посилався на пункт 2 статті З Закону № 266/94-ВР. Тобто, суди не розглянули спір з підстав, заявлених у позові.

Отже, оскаржувані судові рішення в частині зазначених вимог позову не можуть вважатися обґрунтованими і підлягають скасуванню.

Щодо стягнутих сум на правову допомогу в кримінальному провадженні

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Згідно з пунктом 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, відповідно до пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Отже, визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому в цьому випадку потрібно керуватися спеціальною нормою закону, якою передбачено таке відшкодування.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20.

Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат ОСОБА_1 у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні, дійшли обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у визначеному розмірі. Висновки судів попередніх інстанцій у цій частині є законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги прокурора не спростовують зазначених висновків судів попередніх інстанцій.

Щодо стягнення вартості розмитнення автомобіля марки «Lexus СТ200Н» у розмірі 219 778,00 грн та суми недоотриманих коштів за невиконану роботу в розмірі 12 520 125,00 грн

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Верховний Суд зазначає, що підставою відшкодування грошових доходів, які позивач втратив унаслідок незаконних дій, є неотримання ним доходу. Позивач має довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та надати відповідні докази.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач вказував, що підставою для відшкодування неотримання доходів є позбавлення його, через незаконні дії органів прокуратури, можливості звершити роботу та отримати відповідну плату. Також він сплатив суму розмитнення автомобіля марки «Lexus СТ200Н», яку не мав би сплачувати як людина з інвалідністю.

Встановивши, що позивач не довів факту завдання йому майнової шкоди як на суму розмитнення автомобіля марки «Lexus СТ200Н» у розмірі 219 778,00 грн, так і на суму недоотриманих коштів за невиконану роботу в розмірі 12 520 125,00 грн, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні цих вимог позову.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги позивача у зазначеній частині не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночассуд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Таким чином, судові рішення в частині зазначених вимог позову підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України) дійшов висновку про направлення справи в частині стягнення майнової шкоди (збитків) на новий розгляд до суду першої інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Вимоги позову про зобов`язання прокуратури видалити позивача з усіх реєстрів стосовно кримінального провадження від 27 лютого 2015 року № 0000257 (кримінальна справа від 15 грудня 2008 року № 49-2632) та про зобов`язання прокуратуру принести офіційні вибачення через засоби масової інформації всеукраїнського рівня за незаконне кримінальне переслідування позивача, спростувати інформацію в мас медіа України та надати позивачу аналогічний за обсягом ефірний час, який був використаний правоохоронцями для дискредитації позивача та інших на відповідних телеканалах України, суди взагалі не розглянули та не навели норм права, які регулюють вказані правовідносини.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін з огляду на мотиви скасування судового рішення, на підставі чого вирішити спір.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2023 року, у зв`язку із закінченням касаційного провадження його виконання у нескасованій після касаційного перегляду частині необхідно поновити.

З огляду на те, що справа направляється на новий розгляд, суд касаційної інстанції не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та прокурора Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в частині вирішення вимог про стягнення майнової шкоди (майнової шкоди (збитків) за неповернення автомобіля «Toyota Camry» і відсотків за депозитом) скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в іншій частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року у нескасованій після касаційного перегляду частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов