Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1695/22

Номер провадження: 2/511/10/24

05 серпня 2024 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Теренчук Ж. В.,

секретаря судового засідання Ніколас С.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Магери Р.Ю.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Дулдієр О.А. (дистанційно)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу та поділ його,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовної заяви.

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру по АДРЕСА_1 , загальною площею 48,1 кв.м, в тому числі житловою 27,4 кв.м., яка була придбана ним та відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16.05.2002 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманською Л.Ф. на ім"я ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

В позові зазначив, що 23.03.2002 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , 02.03.2022 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області шлюб розірвано.

За час шлюбу за спільні грошові кошти у спільну сумісну власність ними було придбано квартиру, загальною площею 48, 1 кв.м., в тому числі житловою 27,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оформлена на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 16.05.2002 року.

Після розірвання шлюбу відповідач стала заперечувати його право на частину майна, набутого за час шлюбу, тому він звернувся до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу та поділ зазначеного майна, який просив суд задовольнити.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 25.08.2023 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання. (а.с.18)

Ухвалою суду від 16.01.2023 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Дулдієр О.А. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку.(а.с.48)

Ухвалою суду від 29.05.2023 року, занесеною до журналу судового засідання задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків в судове засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та залишено без розгляду клопотання про витребування договору купівлі-продажу будинку.(а.с.77)

Ухвалою суду від 29.05.2023 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду. (а.с.79)

Позиції сторін в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити його позов, так як стверджував, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, була куплена на спільні кошти. До шлюбу з відповідачкою він біля 6 років займався бізнесом продажем сільгосппродукції разом зі своїми батьками у м.Роздільна Одеської області, мав власні збереження. Познайомився з відповідачкою і в 2002 році зимою вони переїхали жити до його батьків в м.Роздільна Одеської області і в них народився син. В 2002 році в них було весілля, їм подарували гроші на весілля, в тому числі його батьки та батьки відповідачки, на які вони купили квартирупо АДРЕСА_1 .

Крім цього в нього були в нього були особисті збереження 1000 доларів США Батько відповідачки в суді сказав не правду про те, що квартиру куплено за його гроші і це квартира його та його доньки. . Він лише подарував гроші їм на весілля, в якій сумі він вже не пам"ятає.

Потім надав в суді додаткові пояснення, в яких також доповнив свої покази в суді та зазначив, що з 1993 року він працював на залізниці провідником пасажирського потягу, потім займався бізнесом з батьками , вони продавали соняшникову олію. Тому батьки дали йому 2200 доларів США на купівлю квартири із цього бізнесу, так як це були їх спільні кошти. Також в нього були збереження біля 1000 доларів США, кошти всі він передав дружині для придбання квартири. Таким чи ном квартира придбана саме за їх сімейні кошти. За придбану квартиру дійсно заплатили більшу суму, ніж зазначена ціна квартири в договорі. Він при укладенні договору у нотаріуса не був присутній, по якій причині він вже не може згадати.

Відповідачка ОСОБА_6 позов не визнала, суду показала, шо квартирапо АДРЕСА_1 є її особистою власністю, так як була придбана за кошти її батька. З позивачем познайомилися в 2000 році, але з червня 2002 року стали проживати разом, вона завагітніла. До 2002 року проживали в м. Первомайську в будинку її батька, а потім батько продав будинок і купив їй квартиру. ЇЇ батьки знайшли цю квартиру, були присутні у нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу, нотаріус роз`яснила їм, що якщо квартиру оформляють на неї, то відповідно це її квартира. Батько особисто передавав гроші продавцю в розмірі 4200 доларів США. При цьому зазначила, що в самому договорі нотаріусом невірно зазначена ціна квартири, вона занижена. Коли купили квартиру вона зразу зареєструвалася в ній, а позивач пізніше. Рік квартира була пуста, тому що не було грошів на ремонт. Потім приїхав її батько із-за кордону та привіз гроші на ремонт. Вони зробили ремонт та заселилися в квартиру.

Фактичні обставини справи.

23.03.2002 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області на підставі актового запису №18.(а.с.4)

02.03.2022 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області шлюб розірвано - справа №541/300/22.

Від шлюбу у них народилися двоє дітей - син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с.46, 45)

16.05.2002 року на ім`я ОСОБА_2 було придбано квартиру, загальною площею 48, 1 кв.м., в тому числі житловою 27,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 16.05.2002 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманською Л.М. Продавець будинку - ОСОБА_5 , продаж вчинено за 2124 грн. (а.с.5)

Зазначений договір у встановленому порядку зареєстрований в Роздільнянському бюро технічної інвентаризації 17.05.2002 року, про що на зворотній стороні договору виконано відповідний запис та надано суду технічний паспорт на вказане нерухоме майно, виготовлений станом на 2002 рік.(а.с.6)

Згідно довідки про реєстрацію у житловому приміщення №16/19 від 12.01.2023 року, виданої відділом "ЦНАП Роздільнянської міської ради" у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані - ОСОБА_1 з 13.06.2019 року , ОСОБА_2 з 30.08.2002 року, їх діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . (а.с.42)

По обставинам укладення даного договору за клопотанням відповідачки в суді були допитаня в якості свідків ОСОБА_4 (а.с.109) та ОСОБА_5 .(а.с.108)

Будучи допитаний у суді за клопотанням представника відповідачки в якості свідка ОСОБА_12 (батько відповідачки) повідомив суду , що в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_2 він, будучи забезпеченою людиною, продав належний йому будинок в м.Первоймайськ Миколаївської області і вирішив купити квартиру доньці в м.Роздільна. В 2002 році він був присутній у нотаріуса Патраманської Л.М. при укладення договору і особисто передав власнику квартири 4200 доларів США. Таким чином це він купив доньці квартиру в якості подарунка. Цю квартиру для придбання вони вибрали самостійно, познайомилися з її власником ОСОБА_5 , в свою чергу позивач квартирою взагалі не цікавився, не займався підшуковуванням житла. Зять на той час не працював, донька займалася доглядом дитини. У нотаріуса ОСОБА_1 також не було, був він з донькою та дружиною. Квартиру в АДРЕСА_2 він продав за 3500 доларів США.

По обставинам укладення договору купівлі- продажу був в суді також допитаний свідок ОСОБА_5 , який суду показав, що в 2002 році він продавав належну йому квартиру заадресою: АДРЕСА_1 . Квартиру придбав ОСОБА_12 як він зрозумів для своєї доньки за 4200 доларів США. Гроші у нотаріуса йому передав особисто ОСОБА_12 Квартиру оформили на його доньку. Квартиру оглядали ОСОБА_13 з чоловіком, але гроші передавав батько . Йому було відомо, що це гроші батька, він купляв квартиру для дітей . Гроші йому передали після підписання договору у нотаріуса.

Нормативно- правове обгрунтування та втсновки суду.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин ( по обставинам справи 2002 рік), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Зокрема за статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Мотиви та висновки суду.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши надані суду письмові докази, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи викладені обставини справи і наведені норми законодавства, що врегульовують спірні правовідносини сторін, прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.03.2002 року по 02.03.2022 року.

Сторони не заперечували , що саме в період їх перебування у зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідачки ОСОБА_2 було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідченим 16.05.2002 року.

З огляду на вищенаведені судом норми права та з виходячи з часу придбання спірного майна (до 01 січня 2004 року), порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним Кодексом України України.

Також суд застосовує у даній справі висновки Верховного Суду , викладені у постанові 22 січня 2020 року справа № 711/2302/18, де суд зазначив, що сімейним законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд, впершу чергу, проаналізувавши укладений за участю ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, прийшов до висновку, що дана угода відповідає вимогам закону, договір нотаріально посвідчений державним нотаріусом, містить всі необхідні реквізити, зазначено сторони договору - продавець ОСОБА_5 та покупець ОСОБА_2 , в договорі зазначена ціна придбаного ОСОБА_2 нерухомого майна - 2124 грн, що співпадає з інвентарною вартістю квартири, зазначеною у договорі, що в свою чергу складає еквівалент приблизно 400 доларам США виходячи з курсу долара США до гривні 532,13 грн за 100 доларів США станом на 16.05.2002 року.

Оскільки договір укладався до введення в дію Сімейного кодексу України ( тобто до 01.01.2004 року) письмова згода чоловіка ОСОБА_1 при укладенні договору не вимагалася нотаріусом.

Відтак, виходячи з умов договору, батько відповідачки ОСОБА_5 не є стороною даного договору, договір не містить даних щодо його участі в укладення даної угоди, в тому числі і даних , що він передавав за цю квартиру колишньому власнику ОСОБА_5 4200 доларів США, також суду не надано будь-яких інших письмових доказів, які б достовірно підтверджували, що при укладені даної угоди свідок ОСОБА_12 сплатив кошти за придабне майно.

Оскільки участь в укладенні договору лише одного із подружжя дружини ОСОБА_2 та реєстрація квартири на її ім`я не спростовує презумпцію належності придбаної квартири до спільної сумісної власності, далі суд, виконуючи вимоги закону, досліджував питання щодо джерела придбання даної квартири .

Так ВС у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц визначив особливості належності майна подружжя до спільної сумісної власності та роз`яснив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Так позивач ОСОБА_1 повідомив суду, що він безпосередньо перед придбанням квартири офіційно не працював, а відтак не мав офіційного доходу, який може підтвердити документально, однак мав дохід від торгівлі на ринку сільгосппродукцією разом зі своїми батьками і на зароблені кошти утримував сім`ю та саме ці кошти були використані на придбання для його сім`ї житла. Також позивач не заперечував, що для придбання квартири використовувались подаровані їм як подружжю на весілля кошти і його батьків, і батьків відповідачки. Однак вважає, що квартира є їх спільною сумісною власністю, так як придбавалася в інтересах їх сім`ї і за належні їм як подружжю кошти.

В свою чергу відповідачка ОСОБА_2 також не змогла підтвердити свої доходи в період перебування у шлюбі, суду показала, що вона на час придбання квартири перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Однак спростовуючи той факт, що придбана квартира є спільною сумісною власністю доводила в суді, що вона придбана на кошти її батька ОСОБА_4 , які той їй фактично подарував, а тому квартира була придбана за її особисті кошти та є її особистою власністю, квартиру придбано за 4200 доларів США.

В свою чергу спростування презумпції спільної сумісної власності та доказування, що вищевказані квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ґрунтуються лише на показаннях допитаних в якості свідків батька ОСОБА_12 та колишнього власника квартири ОСОБА_5 , які зазначили, що грошові кошти надавалися продавцю батьком відповідачки , який мав таку фінансову спроможність, пославшись на дохід від продажу ОСОБА_5 іншого нерухомого майна.

При цьому інших належних, допустимих і достатніх доказів, що саме особисті кошти відповідачки та її батька від продажу іншого нерухомого майна були використані на купівлю спірної квартири суду не надано.

Суд вважає, що самі по собі пояснення батька відповідачки про передачу ним коштів від продажу власного нерухомого майна на придбання квартири не можуть бути підставою для визнання за відповідачкою ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру, що узгоджується з висновком ВС , висловленим у постанові ВС від 15 вересня 2021року у справі № 509/2654/17.

Даючи оцінку наданим відповідачкою доказів та визначаючи їх достовірність, правдивість та допустимість, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19.

Так суд , оцінивши покази допитаних в суді свідків , пояснення сторін та письмові докази в їх сукупності та взаємозв"язку, не дивлячись на те, що продавець квартири та в тому числі сторони даної справи в суді стверджували, що дана квартира була придбана по ціні, більшій , чим зазначено у нотаріально посвідченому договорі і вказували суму 4200 доларів США, і 5000 доларів США , прийшов до висновку, що покази сторін, свідків щодо ціни придбання квартири спростовуються саме змістом нотаріально посвідченого договору від 16.05.2002 року, відповідно до якого квартира була придбана за 2412 грн.

Даний доказ превалює над показами свідків, нотаріальне його посвідчення значно підвищує доказовість обставин його укладення , нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце здійснення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону перевірені нотаріусом на час його укладення.

Ні сторони договору, ні свідки не змогли суду пояснити причини підписання договору на умовах, які не відповідали обставинам укладення договору , про що вони повідмляли в суді, жодна із сторін умови договору в установленому законом порядку не оспорювала.

Тому суд, вважає, що відповідачка не спростувала в суді належними та достовірними доказами той факт , що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак дану квартиру належить визнати спільною сумісною власністю подружжя і визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Судові витрати по справі складають 1712, 50 грн, які належить стягнути з відповідачки в зв`язку з задоволенням позову на підставі ст.142 ЦПК України.

На підставі ст. 81, 89, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу та поділ його, - задовольнити.

Визнати, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48, 1 кв.м., в тому числі житловою 27,4. кв.м., яка відповідно до договору купівлі- продажу квартири, посвідченого 16.05.2002 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманської Л.М. оформлена на ім`я ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48, 1 кв.м., в тому числі житловою 27,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 1712, 50 грн.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частини протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ж. В. Теренчук