КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7056/2024
справа №755/489/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гаврилової О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів.

Вимоги позову мотивує тим, що 04 червня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали угоду про надання правової допомоги. У відповідності до додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року позивач зобов`язався за винагороду, визначену у пункті 2 додаткової угоди, надавати відповідачу правову допомогу у межах справи №755/9993/19, а також подальшого супроводу справи до набрання законної сили судовим рішенням, яким завершиться провадження.

Позивач надав відповідачу правову допомогу у вигляді формування правової позиції у справі №755/9993/19, написання відзиву на первісну позовну заяву, написання зустрічної позовної заяви, написання заперечень, участь у всіх судових засіданнях.

Провадження у справі закінчене ухваленням рішення по суті, яким у задоволенні первісного позову до ОСОБА_2 про стягнення 3 104 583,56 гривень відмовлено в повному обсязі. При цьому, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено шляхом визнання припиненою поруки на підставі договору б/н від 26 квітня 2017 року, укладеного із ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили 31 березня 2020 року, про що свідчить відмітка на примірнику рішення та відомості сайту судової влади.

Згідно пункту 2 додаткової угоди винагорода за надання правової допомоги, вказаної у пункті 1 цієї Додаткової угоди, визначається у розмірі 155 230,00 гривень, що еквівалентно 6 000,00 доларів США та підлягає сплаті протягом трьох банківських днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким у задоволенні первісного позову до клієнта в межах справи №755/9993/19 буде відмовлено у повному обсязі та/або поруки на підставі договору б/н від 26 квітня 2017 року, укладеного клієнтом із ОСОБА_3 , буде визнано припиненою, та/або провадження у справі щодо клієнта припиниться з інших підстав.

Вказує, що повідомив відповідача про результат розгляду справи, запропонував отримати копію рішення суду, підписати акт надання правової допомоги та сплатити винагороду. Після тривалих усних перемовин направлено письмову претензію з вимогою сплатити винагороду, а також примірники акту для підпису. Однак грошові кошти відповідачем на момент звернення до суду із позовом не сплачено.

Згідно пункту 3 додаткової угоди у випадку несплати коштів у визначений строк клієнт зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 2 800,00 гривень, що еквівалентно 100 доларам США та пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожен день прострочення.

Отже, розмір штрафних санкцій за невиконання грошових зобов`язань станом на 17 червня 2020 року становить: штраф - 100,00 доларів США, пеня - 9 000,00 доларів США.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, що виникла на підставі угоди №1 від 15 липня 2019 року, у розмірі 6 000,00 доларів США, штраф у розмірі 100,00 доларів США, пеню у розмірі 9 000,00 доларів США. Зазначити в рішенні про нарахування пені до моменту виконання рішення за правилами, визначеними судом. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 265,75 гривень.

Рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 11 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, що виникла на підставі угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року та додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року у розмірі 155 230,00 грн, штраф у розмірі 2 800,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 580,30 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Вказує, що не погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення гонорару саме в сумі 155 230,00 гривень. Вказує, що згідно умов додаткової угоди від 15 липня 2019 року винагорода визначається у розмірі 155 230,00 гривень, що еквівалентно 6 000,00 доларів США, що свідчить про те, що сторони погодили сплату гонорару саме у іноземній валюті.

Стверджує, що оскільки гонорар визначений у розмірі 155 230,00 гривень, що еквівалентно 6 000,00 доларів США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 2 статті 533 ЦК України. Ураховуючи те, що боргове зобов`язання триває, а курс гривні до долара змінився, сума боргу на момент ухвалення оскаржуваного рішення становить 220 454,40 гривень, а не 155 230,00 гривень, як помилково стягнув суд першої інстанції.

Відтак, оскаржуване рішення про стягнення боргу в сумі 155 230,00 гривень підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині - стягнення 6 000,00 доларів США або відповідного еквіваленту.

Не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 2 800,00 гривень штрафу, оскільки згідно додаткової угоди сторони погодили, що штраф становить 2 800,00 гривень, що еквівалентно 100 доларам США та пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожен день прострочення.

Окрім цього вказує, що стягнення пені та штрафу не суперечить положенням статті 61 Конституції України, оскільки згідно статті 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах №910/12876/19 від 01 червня 2021 року; №537/5098/15-ц від 21 грудня 2016 року; №296/10217/15-ц від 07 липня 2020 року, №137/731/17 від 21 жовтня 2021 року; №756/4043/17 від 12 січня 2022 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач подав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Представник відповідача адвокат Працевитий Г.О. отримав судову повістку із зазначенням місця, дати та часу розгляду справи, направлену засобами електронного зв`язку.

Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до даних конверту за трек №775 судова повістка адресована відповідачу повернулась на адресу суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Відтак відповідач уважається належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції вказав, що умовами додаткової угоди сторонами визначено розмір гонорару в національний валюті України - гривні із зазначенням еквіваленту в доларах США на дату укладання договору. Суд зробив висновок, що відсутні підстави для стягнення гонорару адвоката та інших заявлених до стягнення сум (штрафу, пені) в доларах США.

Суд вказав, що позивач не ставить вимоги щодо зазначення в рішенні суду еквіваленту в доларах США, а просить про стягнення всіх сум саме в іноземній валюті - доларах США, відтак зробив висновок про стягнення обумовленої сторонами сума в розмірі 155 230,00 грн.

Вирішивши питання про стягнення з відповідача суми штрафу, суд виходив з умов самої додаткової угоди, якою визначена домовились сторін про визначення розміру штрафу саме в гривні.

Відмовивши у задоволенні вимог про стягнення пені, суд першої інстанції зазначив, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому можливість їх одночасного застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором підтверджує недотримання припису частини першої статті 61 Конституції України про заборону повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Установлено, що 04 червня 2019 року між адвокатом Колесником К.В. та ОСОБА_2 укладено угоду про надання правової допомоги предметом якої є захист прав і законних інтересів клієнта у судах всіх інстанцій та юрисдикцій, правоохоронних та інших органах незалежно від форми власності, державній виконавчій службі та у відносинах із приватними виконавцями. Сторони визначили, що сума призначеного гонорару визначається додатковими угодами підписаними сторонами (а.с. 3).

15 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року.

Відповідно до умов додаткової угоди адвокат зобов`язується за винагороду, визначену у пункті 2 цієї додаткової угоди, надавати клієнту правову допомогу у вигляді складання та подання зустрічної позовної заяви до Дніпровського районного суду міста Києва у межах справи №755/9993/19 або позову, поданого іншим шляхом, про припинення (визнання припиненим) договору поруки б/н від 26 квітня 2017 року, укладеного клієнтом із ОСОБА_3 , а також подальшого супроводження цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням, яким завершиться провадження (пункт 1 додаткової угоди).

Згідно пункту 2 додаткової угоди винагорода за надання правової допомоги, вказаної у пункту 1 цієї додаткової угоди, визначається у розмірі 155 230,00 грн, що еквівалентно 6 000,00 доларів США та підлягає сплаті протягом 3 банківських днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким у задоволенні первісного позову до клієнта у межах справи №755/9993/19 буде відмовлено у повному обсязі та/або поруку на підставі договору б/н від 26 квітня 2017 року, укладеного клієнтом із ОСОБА_3 , буде визнано припиненою, та/або провадження у справі щодо клієнта припиниться з інших підстав (закриття, мирова угода, залишення позову без розгляду тощо).

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди у випадку несплати коштів у визначений строк клієнт зобов`язаний сплатити адвокату штраф у розмірі 2 800,00 грн, що еквівалентно 100 доларам США та пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожен день прострочення (а.с.4)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року, що набрало законної сили 31 березня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш» на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором безпроцентної позики № 3 від 26 квітня 2017 року станом на 12 червня 2019 року у розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп., інфляційні втрати за період з 15 травня 2018 року по 12 червня 2019 року у розмірі 102 200 (сто дві тисячі двісті) грн. 00 коп., три проценти річних за період з 15 травня 2018 року по 12 червня 2019 року у розмірі 32 383 (тридцять дві тисячі триста вісімдесят три) грн. 56 коп. та пені за період з 15 травня 2018 року по 12 червня 2019 року у розмірі 1 000 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Фіш» про визнання поруки припиненою задоволено повністю.

Визнано поруку за договором поруки від 26 квітня 2017 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язання за договором безпроцентної позики № 3 від 26 квітня 2017 року, припиненою.

Вирішено питання про стягнення судових витрат по сплаті судового збору (а.с.5-12)

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 ЦК України, визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи установлено, що правовідносини у сторін виникни на підставі угоди про надання правової допомоги.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині помилкового визначення розміру заборгованості в сумі 155 230 гривень та штрафу в розмірі 2 800,00 гривень з огляду на таке.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України)».

Правовідносини сторін у цій справі виникли з приводу виконання умов додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року до угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року, зокрема пунктів 2, 3.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1, 2 статті 192 ЦК України). Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Установлено, що додатковою угодою №1 до угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року сторони визначили розмір винагороди адвоката у розмірі 155 230,00 гривень, що еквівалентно 6 000,00 доларів США.

Пунктом 3 сторони визначили, що розмір штрафу становить 2 800,00 гривень, що еквівалентно 100 доларам США.

Аналіз змісту правочину та його мети дають можливість дійти висновку про встановлення сторонами розрахунків у відповідній національній валюті, що визначається за офіційним курсом долара США на день платежу.

Подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду №756/1712/21 від 24 лютого 2022 року, №301/2052/18 від 16 листопада 2022 року.

Відтак належним виконанням умов договору слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованих у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежу.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 155 230,00 гривень та штрафу у розмірі 2 800,00 гривень є помилковими та такими, що зробленими без врахування вищезазначених норм права.

З огляду на викладені обставини, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року в частині стягнення заборгованості, що виникла на підставі угоди про надання правової допомоги підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості, що виникла на підставі угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року та додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року у розмірі 6 000,00 доларів США, штрафу у розмірі 100 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленому для відповідної валюти на день платежу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині вимог про стягнення з відповідача одночасно пені та штрафу, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Подібні висновки щодо неможливості відповідальності за одне й те саме порушення зобов`язання викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 278/1971/15-ц, від 11 серпня 2023 року у справі №359/4630/19.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно пункту 3 додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року до угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року убачається, що у випадку несплати коштів у визначений строк клієнт зобов`язаний сплатити адвокату штраф у розмірі 2 800,00 гривень, що еквівалентно 100 доларам США та пеню у розмірі 2% річних від суми боргу за кожен день прострочення.

Аналіз цього пункту дозволяє зробити висновок, що у випадку порушення умов угоди клієнт зобов`язаний сплатити штраф та пеню за одне і теж порушення (несплати коштів у визначений строк).

Щодо посилань скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові №910/12876/19 від 01 червня 2021 року колегія суддів зазначає про таке.

У зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на застосування наведених правових висновків, оскільки відповідно до зазначених висновків можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено лише частиною другою статті 231 ГК України. Водночас до спірних правовідносин положення статті 231 ГК України не застосовуються.

Відтак, судом першої інстанції при ухваленні рішення, що переглядається апеляційним судом, зроблено правильні висновки про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені, оскільки таке суперечитиме статті 61 Конституції України.

Вирішуючи питання за клопотанням адвоката Працевитого Г.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , про зупинення провадження у справі колегія суддів зазначає про таке.

08 квітня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Працевитого Г.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 у складі Національної гвардії України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини 1 статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

У постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року в справі №6-1367цс15 зазначено, що зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі №6-1957цс16 висловлено позицію, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року в справі №461/5209/19 зазначено: "22 серпня 2022 року позивач звернувся до суду касаційної інстанції із клопотанням про зупинення провадження у справі №461/3554/21 у зв`язку з тим, що він перебуває на військовій службі у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, військовослужбовець не перебуває у зоні постійної дислокації, а знаходиться у зоні бойових дій. На підтвердження клопотання про зупинення провадження у справі позивач надав довідки із військової частини від 08 серпня 2022 року №2/762 та №2/761. Пунктом 2 частини першої ст.251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Оскільки позивачем надані докази його перебування у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, колегія суддів вважає, що заява про зупинення провадження у справі №461/5209/19 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, тому необхідно зупинити провадження у справі, що переглядається, до припинення перебування позивача у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан".

Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 753/19628/17, ухвалі Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №127/1407/22.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 251 ЦПК України в матеріалах цивільної справи мають бути докази не лише перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а й докази того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема приймають участь у виконанні бойових завдань.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан о 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і на цей час його дію не припинено.

Відповідно до частин 1,2 статті 1 Закону України "Про Національну гвардію України" Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що військове формування - це створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про Національну гвардію України" визначено, що до складу Національної гвардії України входять: 1) головний орган військового управління Національної гвардії України; 2) оперативно-територіальні об`єднання Національної гвардії України; 3) з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України.

Із матеріалів справи убачається, що згідно даних витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 Національної Гвардії України №79 мтд від 12 квітня 2022 року ОСОБА_2 зараховано до списків складу військової частини (а.с.74 зворот).

Інших відомостей про проходження ОСОБА_2 військової служби матеріали справи не містять.

Таким чином, матеріали справи не містять відомостей про те, що військова частина у складі Національної Гвардії України, в якій проходить службу відповідач ОСОБА_2 , переведена на воєнний стан і бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації на території України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для зупинення провадження у справі.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розрахунок судових витрат проводиться апеляційним судом, виходячи із офіційного курсу НБУ, встановленого для долара США на дату ухвалення рішення.

Установлено, що за звернення до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 265,75 гривень, що підтверджується даними квитанції №НК5Т-1В89-Р51Н-173Х від 23 грудня 2020 року.

За результатами перегляду справи у суді апеляційної інстанції вимоги позову задоволено на 58,96%, відтак з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції слід стягнути 2 515,09 гривень.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 6 398,63 гривень судового збору, що підтверджується даними квитанції №2СХТ-Т72Е-Т576-ВЕТ9 від 10 січня 2024 року.

Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції слід стягнути 3 772,63 гривень.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання адвоката Працевитого Геннадія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , про зупинення провадження у справі - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, що виникла на підставі угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року та додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року у розмірі 155 230,00 гривень, штрафу у розмірі 2 800,00 гривень , а також 1 580,30 судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення такого змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, що виникла на підставі угоди про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року та додаткової угоди №1 від 15 липня 2019 року, у розмірі 6 000,00 доларів США, штраф у розмірі 100 доларів США, всього 6100 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленому для відповідної валюти на день платежу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції, 2 515,09 гривень.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, 3 772,63 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 05 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова