ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

14 серпня 2024 року

м. Харків

справа № 754/6443/23

провадження № 22-ц/818/1724/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року, ухвалене суддею Бабенко Ю.П., -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що після розірвання шлюбу 16.09.2020 року син залишився проживати разом із позивачем, а відповідачка з сином не спілкується, не надає допомоги у його вихованні. Позивач самостійно утримує та забезпечує сина разом із своєю дружиною ОСОБА_4 , з якою як внутрішньо переміщені особи проживають в м. Києві. Відповідачка не проявляє заінтересованості відносно дитини, не вітає її з днем народження, не дарує подарунки, не цікавиться її матеріально-побутовими проблемами. Отже, відповідачка систематично, злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дитина перебуває на повному утриманні апелянта, відповідачка не приймала участі у вихованні сина, не дарувала подарунки та не відвідувала його на свята, не піклувалася про фізичний і духовний розвиток дитини її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечувала необхідним харчуванням, медичних доглядом, лікуванням дитини, не дбала про доступ дитини до культурних та інших духовних цінностей, не виявляла інтересу до її внутрішнього світу, не створювала умов для отримання ним освіти, все це робив виключно Апелянт. Вказує, що як зазначено у висновку № 102/03/38-4233 від 20.09.2023 року, підписаного в. о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, на запрошення до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації Відповідачка неодноразово не з`явилася, та пояснень не надавала, при цьому належним чином була повідомлена неодноразово. Окрім того, на судові засідання у суді першої інстанції, що були призначені, Відповідачка теж не з`являлася, хоча теж була викликана та повідомлена судом належним чином. Наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те що, Відповідачка навмисно самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї рідної дитини, не проявляла свого бажання приймати участь у її вихованні, проте суд не надав цьому належну оцінку при розгляді справи № 754/6443/23, у результаті чого суд першої інстанції дійшов хибного висновку, щодо відсутності підстав для позбавлення батьківських прав Відповідачки.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник не довели винну поведінку відповідачки, яка б суперечила інтересам сина ОСОБА_5 , і неможливості зміни такої поведінки, та відсутні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, на які посилається позивач.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Позивач по справі має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якого є ОСОБА_4 , з якою він перебуває у шлюбі з 29.10.2020 року, що підтверджується свідоцтвами про народження і шлюб.

Згідно рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16.09.2020 року шлюб між сторонами по даній справі було розірвано. Під час розірвання шлюбу місце проживання сина ОСОБА_5 не визначалось.

Згідно акту від 21.07.2020 року, який складено до розірвання шлюбу між сторонами по даній справі, син ОСОБА_5 мешкав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 23.11.2020 року, яка видана призовнику ОСОБА_1 інспектором селищної ради, разом із ним проживає син ОСОБА_5 . В довідці зазначено, що дружина ОСОБА_2 з травня 2020 року з сім`єю не мешкає.

Згідно довідок від 24.12.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, позивач та його син ОСОБА_5 фактично проживають/перебувають: АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку за №102/03/38-4233 від 20.09.2023 року, підписаного в. о. голови Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вказана адміністрація вважає за доцільне позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В висновку зазначено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. В обґрунтування висновку маються посилання на ті ж документи, копії яких додано до позовної заяви. Також зазначено, що позивач як ВПО проживає разом із сином ОСОБА_5 , сином ОСОБА_7 та дружиною за адресою: АДРЕСА_2 . Син Арсєній відвідує ясла-садок №768 з 24.07.2023 року, з 02.02.2023 року перебуває під медичним наглядом КНП «ЦПМСД №2», сином турбується батько. Матір на запрошення до Служби не з`явилася, пояснень не надавала.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Оцінюючи докази у справі, суд першої інстанції вірно не погодився з висновком №102/03/38-4233 від 20.09.2023 року, підписаного в. о. голови Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, навівши відповідні мотиви. Зокрема, суд вказав, що у висновку не зазначено докази того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, також, що комісія не спілкувалася з відповідачкою, а свій висновок зробила виходячи з обставин того, що син ОСОБА_8 проживає з батьком, який приводить дитину та забирає її із навчального закладу, турбується про його стан здоров`я, отже обставин, які вказували б на наявність підстав для застосування стосовно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, немає.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Сам факт проживання матері окремо від дитини, невідвідування відповідачкою дошкільного закладу - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.

Позивач вказує, що з початком війни відповідачка змінила місце проживання, яке йому наразі невідомо, а він з сім`єю, як внутрішньо переміщені особи проживають у м. Київ.

З урахуванням наведених обставин, не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідачка саме через свою винну поведінку не спілкується з сином.

Крім того, відсутні докази того, що відповідачці відомо про місце перебування сина ОСОБА_8 .

Беззаперечних доказів щодо наявності в діях відповідача винної поведінки у формі самоусунення від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять, про що вірно вказав суд першої інстанції в своєму рішенні.

Колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19 серпня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова