Справа № 308/1147/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Фазикош Г.В.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року, ухвалене суддею Голяна О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури, суду.

Позов мотивував тим, що вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 25.04.2018, який ухвалою Львівського апеляційного суду від 22.02.2022 та постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08.11.2022 залишений без змін, ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

З моменту повідомлення 26.09.2016 позивачу про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень і до 22.02.2022, останній незаконно перебував під слідством та судом, змушений був доводити свою невинуватість, з 24.10.2016 по 24.12.2016 перебував під домашнім арештом, були зганьблені його честь і гідність, завдано непоправної шкоди його діловій репутації як депутата Воловецької районної ради 5-7 скликань.

Вказане завдало йому моральних страждань та душевного болю, які ОСОБА_1 оцінює в 2-кратному розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 921 580 грн та які підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральне відшкодування в 2-кратному розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 204 800,00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що підстав для часткового задоволення позовних вимог не було, оскільки позивачем не було доведено та обгрунтовано факту понесеної глибокої моральної та душевної травми. На думку прокуратури, ОСОБА_1 повинен надати суду обгрунтований та у відповідності до вимог закону чіткий розрахунок суми, яку він просить стягнути. Вважає, визначена судом першої інстанції сума відшкодування є необгрунтованою та завищеною.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить апеляційну скаргу прокуратури задовольнити, рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким позивачеві відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач вважає, що Казначейство не порушувало жодних прав та обов`язків позивача, у правовідносини з ним не вступало і відшкодування вважає безпідставним. Також, на думку відповідача - позивач не довів факту нанесених йому моральних страждань і розмір моральної шкоди встановлений судом є такий, що розрахований судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ГУНП в Закарпатській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000121, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.08.2016 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст.364 КК України, та №0000153, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.09.2016 за ч. 2 ст.366 КК України.

26.09.2016 прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами Національної поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Закарпатської області радником юстиції Ісаком В. винесено постанову, якою постановлено об`єднати кримінальне провадження №0000121 від 03.08.2016 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, з кримінальним провадженням №0000153 від 23.09.2016 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України. Об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно остаточний реєстраційний номер №0000121.

26.09.2016 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.364 КК України, ч.2 ст.366 КК України.

24.10.2016 ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області /справа №308/10812/16-к/ обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та заборонено йому залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора та суду, в період доби з 22 год. 00 хв. по 06 год. 00 хв.

Вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 25.04.2018 у справі №300/675/16-к, провадження 1-кп/300/3/2018, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст.364, ч. 2 ст.366 КК України, та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року та постановою Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 08.11.2022 року зазначений вирок залишено без змін.

Відповідно до архівної довідки архівного відділу Мукачівської районної військової адміністрації №118/06-08 від 02.06.2023 року, згідно документів архівного фонду №1 «Воловецька районна рада» ОСОБА_1 був обраний депутатом Воловецької районної ради VІІ скликання, згідно протоколу №1 засідання І сесії VІІ скликання Воловецької районної ради від 10.11.2015 року.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанцій правильно застосував правило частини 3 статті 13 Закону та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі встановленого законом на момент розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, врахував, ступінь завданих позивачу моральних страждань, тривалість перебування останнього під слідством та судом, докладання позивачем зусиль для відновлення порушених прав, та правильно визначив розмір морального відшкодування в двократному розмірі, враховуючи мінімальну межу встановлену Законом.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, який підлягає стягненню на користь позивача, оскільки при визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції враховано, що позивач дійсно зазнав моральних страждань, оскільки відчував негативні почуття через безпідставність звинувачень, застосований до нього запобіжний захід і був змушений докладати додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права та репутації.

Наведені обставини спричинили позивачу душевні страждання, хвилювання, незручності та викликали необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя.

Судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування враховано вимоги пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Наведеними вище обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було встановлено наявність моральної шкоди, в чому саме вона полягає, а також обґрунтування розміру моральної шкоди.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись статтями 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 липня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: