КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/7541/24 Головуючий у І інстанції - Колесник О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року

у справі за заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

установив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення.

Просив суд встановити факт, що він був членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначив, що встановлення вказаного факту необхідно йому для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю його двоюрідного брата відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2024 рокузазначену вище заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Дарницького районного суду м. Києва.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що висновки суду, покладені в основу оскаржуваної ухвали, не відповідають обставинам справи та є передчасними.

Обґрунтовуючи скаргу, апелянт зазначає, що вирішуючи питання про наявність спору про право, суд першої інстанції не врахував те, що він не звертався за реалізацією свого права до заінтересованих осіб чи будь-якого іншого органу уповноваженого вирішувати питання виплати одноразової грошової допомоги.

Тобто, спору про право не існує як такого, оскільки він не вчиняв жодних дій по виникненню таких правовідносин.

Вказує, що він збирає документи для того, щоб таке право виникло і у нього була законна можливість його реалізації в майбутньому.

Суд першої інстанції проігнорував факт того, що будь-які правовідносини не виникли і не звернув увагу, що вони можуть і не виникнути, адже їх виникнення цілком і повністю залежить від його активних дій, які зрештою можуть і не відбутися.

На вказану апеляційну скаргу Міністерство оборони України подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що заявник звернувся до суду із заявою, яка пов`язана із вирішенням спору про право.

Так, заявник звернувся до суду першої інстанції із заявою про встановлення факту з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

Вказує, що встановлення вказаного акту не носить безспірний характер, оскільки встановлення цього факту може вплинути на права та обов`язки інших осіб, які не були залучені до справи.

Заявником не зазначено жодних відомостей, щодо кола осіб, які, ймовірно можуть мати право на призначення та виплату їм одноразову грошову допомогу, в тому числі сім`ї, дітей, утриманців померлого.

Тобто, є підстави вважати, що в даному випадку існує спір про право у зв`язку з тим, що одноразова грошова допомога у зв`язку із смертю військовослужбовця призначається та виплачується рівними частинами всім особам, які мають право на її призначення та виплату.

Крім того, встановлення даного факту може впливати на спадкові права та обов`язки інших осіб, водночас заявником не надано підтвердження відсутності спадкоємців у померлого.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги та скасування ухвали, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі наявний спір про право, оскільки метою встановлення факту є намір заявника отримати одноразову грошову допомогу, у зв`язку із смертю військовослужбовця, тому такий спір має вирішуватись в порядку позовного, а не окремого провадження.

Однак з вищенаведеними висновками колегія суддів погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою до заінтересованих осіб встановити факт перебування членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з тексту заяви, ОСОБА_1 зазначив, що він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з приводу виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю двоюрідного брата ОСОБА_2 відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», однак йому було відмовлено з причин недоведеності, що він є членом сім`ї загиблого військовослужбовця.

За таких обставин, ОСОБА_1 звернувсь до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що він є членом сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частино 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Чинне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Такі висновки про застосування норм права викладенів постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №520/19532/19 зазначено, що юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Водночас у ч. 6 ст. 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

У даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, зокрема, перебування у дуже близьких сімейних стосунках з братом ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_1 посилався на необхідність забезпечення його права на отримання одноразової грошової допомоги як члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час виконання обов`язків військової служби.

Колегія суддів звертає увагу, що для встановлення факту сімейних відносин із загиблим військовослужбовцем відсутній інший (позасудовий) порядок його встановлення.

У ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що належність до члена сім`ї загиблого військовослужбовця визначається відповідно до Сімейного кодексу України.

Від встановлення цього юридично значимого для ОСОБА_1 факту залежить його право на отримання допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідний юридичний факт є індивідуальним, має правові наслідки лише для заявника.

При цьому, для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 підтвердженням того, що він був членом сім`ї загиблого може бути судове рішення про встановлення факту, що має юридичне значення.

Колегія суддів також звертає увагу, що Міністерство оборони України як суб`єкт владних повноважень не приймало жодних рішень, щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а заявник, відповідно, не отримував відмову у призначенні такої допомоги, у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати, що в нього наявний спір про право.

Жодних письмових звернень з приводу реалізації права на виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 здійснено не було.

Вказані обставини підтверджують відсутність спору про право, щодо отримання вказаної виплати.

З врахуванням наведених обставин, висновок суду першої інстанції про наявність спору про право заявника ОСОБА_1 на отримання права на виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 15000000 грн. у зв`язку із загибеллю двоюрідного брата ОСОБА_2 є необґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали. А тому, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана