2/465/2021/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

12.08.2024 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі

головуючого-судді - Мартьянова С.М.

з участю секретаря - Сеньків А.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову посилається на те, що позивачу на праві приватної спільної сумісної власності належить 1/3 частки чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Також власниками вказаної квартири в рівних частках є мої: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності набуте на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядженням від 13.12.1996 року № 212080.

Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті батька, а також здійснити реєстрацію права власності на житло, позивачу стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.07.2001 року, на квартиру АДРЕСА_1 відділом державної виконавчої служби Франківського міського управління юстиції накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н, виданий 20.11.1996 року, особа, майно якої обтяжується ОСОБА_1 .

17.09.2021 року позивач звернувся до Франківського міського відділу ДВС ЗМУЮ у Львівській області (на даний час - Франківській міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , але отримав відмову з підстав того, що позивачем не надано підстав для закінчення виконавчого провадження та/або арешту з майна боржника.

Окрім цього, з відповіді Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.10.2021 р № 34569 у відповідь на його заяву за вх. № 12765 від 06.10.2021, повідомлено наступне.

Проведеною перевіркою даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження згідно якого боржником являється ОСОБА_1 на виконанні у Відділі відсутнє.

Відповідно до п.2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями. затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 07.06.2017 № 1829/5, встановлено що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Враховуючи наведене вище, у Відділі відсутні виконавчі провадження, боржником у яких являється ОСОБА_1 .

У зв`язку з вищевикладеним позивач і був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 18.03.2024 року відкрито провадження у справі.

Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20.06.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні надав заяву відповідно до якої просив суд розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

Фіксування судового процесу за допомогою технічних за ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно вимог ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 13 грудня 1996 року квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . (а.с.8)

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2023 року вбачається, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 накладено арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 4398179, підстава обтяження: постанова, С-1, 27.07.2001, ВДВС Франківського рай.упр.юст., вх. 2579.

З постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.07.2001 року вбачається, що державним виконавцем Державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , а саме кв. АДРЕСА_1 .

У відповіді Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 25.10.2021 р № 34569 зазначено, що проведеною перевіркою даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження згідно якого боржником являється ОСОБА_1 на виконанні у Відділі відсутнє.

Відповідно до п.2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями. затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 07.06.2017 № 1829/5, встановлено що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Враховуючи наведене вище, у Відділі відсутні виконавчі провадження, боржником у яких являється ОСОБА_1 , що унеможливлює однозначну ідентифікацію боржника.

У відповіді Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 12.04.2022 №10025 зазначено, що проведеною перевіркою даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження згідно якого боржником являється ОСОБА_1 у Відділі відсутнє та у системі не зареєстроване. Також роз`яснено, що ОСОБА_1 має право звернутися до суду про зняття арешту з майна.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У статті 55 ЗУ «Про виконавче провадження», який був чинний на час накладення арешту на майно боржника, встановлено, що арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає

наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Згідно з ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Тож у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №640/7794/16-ц наведено такий правовий висновок: «Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.»

Аналогічні висновки містяться у останній актуальній постанові від 30 червня 2021 року справа № 456/3731/18.

Разом з тим, при розгляді таких спорів суди повинні враховувати роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Так, згідно п. 2 зазначеної Постанови Пленуму вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1ст. 317 ЦК України).

Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Згідно з ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Не зняття арешту з майна боржника протягом тривалого часу за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно ч.2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи наведене, перебування під арештом належного позивачу майна за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь-якого виконавчого документу, перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо та підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з належного позивачу ОСОБА_1 нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обтяження № 4398179, накладений на підставі обтяження: постанова, С-1, 27.07.2001, ВДВС Франківського рай.упр.юст., вх. 2579, який зареєстрований 24.01.2007 року 16:53:57 за № 4398179 реєстратором: Перша Львівська державна нотаріальна контора, 79005, Львівська обл., м. Львів, вул. Саксаганського,6.

Керуючись статтями 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 353 ЦПК України -

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з належного позивачу ОСОБА_1 нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження № 4398179, накладений на підставі обтяження: постанова, С-1, 27.07.2001, ВДВС Франківського рай.упр.юст., вх. 2579, який зареєстрований 24.01.2007 року 16:53:57 за № 4398179 реєстратором: Перша Львівська державна нотаріальна контора, 79005, Львівська обл., м. Львів, вул. Саксаганського, 6.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також встановлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимогст.284 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Львівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Найменування сторін та учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Код , місцезнаходження: м.Львів вул. Конотопська, буд. 6.

Суддя Мартьянова С.М.