Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2024 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді Чорної А.О.,

секретаря судового засідання Хорольської І.П.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

законного представника відповідачів ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі їх законного представника ОСОБА_2 , третя особа сектор служба у справах жітей Магдалинівської селищної ради про виділ в натурі частки у спільній частковій власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі їх законного представника ОСОБА_2 про виділ в натурі частки у спільній частковій власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 12.09.2023 року після смерті матері ОСОБА_6 за позивачем було визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину земельної ділянки, площею 8,2500 га, кадастровий номер :01:001:0444, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно державного акту ІІІ ДП № 052925 від 16.03.2000 року.

Спадкове майно є об`єктом спільної часткової власності трьох спадкоємців.

Позивач позбавлений можливості самостійно, на власний розсуд користуватися належної йому частиною земельної ділянки, так як це можливо тільки після виділення земельної ділянки в натурі. Оформлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та присвоєння кадастрового номеру на належну позивачу земельну ділянку також можливе після виділення земельної ділянки в натурі.

Дніпропетровська регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» надала схему розділу земельної ділянки, згідно якої позивачу виділена земельна ділянка, площею 1,3750 га (1/6 частка). Земельна ділянка розділена таким чином, щоб у кожного власника були рівні можливості у її використанні.

В порядку досудового врегулювання позивач звертався до нотаріуса для укладання нотаріального договору про виділ частки в натурі, однак законний представник неповнолітніх дітей для оформлення нотаріального договору не з`явився.

Просить виділити ОСОБА_1 в натурі із спільної часткової власності 1/6 частину земельної ділянки, площею 1,3750 га із загальної площі 8,2500 га, кадастровий номер :01:001:0444, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території колишньої Топчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно схеми розподілу та стягнути на його користь судові витрати.

Ухвалою суду від 30.04.2024 року справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні та призначене підготовче судове засідання.

28.05.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого законний представник ОСОБА_2 просила відмовити у стягненні судових витрат по справі з неповнолітніх дітей, оскільки неповнолітні особи є повноправними учасниками цивільного процесу і наділяються в ньому загальними правами і обов`язками, передбаченими ст. 43 ЦПК України, але враховуючи вікові особливості таких осіб та недостатній життєвий досвід, вони наділяються ще й спеціальними процесуальними правами, передбаченими ст. 45 ЦПК України. Природно, що особа, яка не досягла повноліття, має обмежену фінансову спроможність і повністю або частково залежна від матеріальних можливостей своїх батьків. Тому сплата необхідних коштів може стати для неї проблематичною. Законний представник самостійно виховує та забезпечує своїх малолітніх дітей. До матеріалів справи позивач надав схему поділу земельної ділянку, яку оплачувала вона.

Ухвалою суду від 30.05.2024 року залучено до участі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Сектор службу у справах дітей Магдалинівської селищної ради.

Ухвалою суду від 10.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 не звертався до неї, як до законного представника, з приводу розподілу земельної ділянки в нотаріальному порядку. Також її не викликав з приводу цього питання і нотаріус. Вона робила схему поділу земельної ділянки, оскільки позивач займає частину земельних ділянок, які належать її дітям. Вона сама заінтересована у тому, щоб вони розподілили земельну ділянку, тому оскільки позивач звернувся до суду, то вона визнає позовні вимоги в частині поділу. Однак не визнає вимоги в частині стягнення судових витрат з підстав, зазначених у відзиві.

Третя особа у судовому засіданні пояснила, що позивач звертався до Сектор службу у справах дітей Магдалинівської селищної ради з питання розподілу земельної ділянки та надавав пакет документів, позивачу було листом роз`яснено, що надання дозволу на розподіл земельної ділянки в натурі та виготовлення кадастрового номеру, здійснення реєстрації права власності не потрібно від служби у справах дітей. Також повідомила, що служба спілкувалася з нотаріусом та зі спілкування їм відомо, що позивач не звертався до законного представника з приводу оформлення договору у нотаріуса.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Судом встановлено, що на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13.05.2022 року визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 5/12 частини земельної ділянки, площею 8,25 га, кадастровий номер :01:001:0444, яка розташована на території Магдалинівської селищної ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту ІІІ ДП № 052925 від 16.03.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 354. Визнано за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 5/12 частини земельної ділянки, площею 8,25 га, кадастровий номер :01:001:0444, яка розташована на території Магдалинівської селищної ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту ІІІ ДП № 052925 від 16.03.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 354. (а.с. 9-10). Рішення набрало законної сили 23.06.2022 року.

Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 12.09.2023 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину земельної ділянки, площею 8,25 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Топчинської сільської ради Новомосковського (раніше Магдалинівського) району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:001:0444, згідно державного акту ІІІ ДП № 052925, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 354. (а.с. 11-22)

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка площею 8,25 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Топчинської сільської ради Новомосковського (раніше Магдалинівського) району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:001:0444 на праві власності належить ОСОБА_6 (а.с.58)

На замовлення позивача та законного представника Дніпропетровською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» було виготовлено схему розділу земельної ділянки, згідно якої позивачу виділена земельна ділянка, площею 1,3750 га (1/6 частка) (а.с. 7, 84)

Згідно листа нотаріуса вбачається, що позивачу ОСОБА_1 були надані роз`яснення щодо вчинення нотаріальної дії, а саме: розподілу земельної ділянки, площею 8,25 га. (а.с. 5)

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Тобто, спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації.

Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття поділ та виділ не є тотожними.

При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.

При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна.

Тобто поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах № 501/2148/17 від 19 травня 2021 року та № 310/7011/17 від 28 липня 2021 року.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.08.2023 року у справі № 128/2735/20.

В даному випадку спірне майно належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги саме про виділ належної йому частки в праві спільної часткової власності на земельну ділянку за правилами ст. 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ земельної ділянки в натурі між сторонами в порядку ст. 367 ЦК України позивач не заявляв.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0444 належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки питання розподілу спільного майна між трьома співвласниками вирішується шляхом поділу цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється, а відтак право позивача не може бути захищене у спосіб, який просить ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що в обох випадках виділ частки із майна чи поділ майна законом передбачено укладення договору в письмовій формі, який підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, на урегулювання вказаних правовідносин поширюється дія Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5.

Відповідно до пункту 6, глави 1, розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5, зазначено, що договір про виділення частки в натурі може бути укладений між усіма учасниками спільної часткової власності або між кількома з них. Учасники спільної часткової власності вправі укладати договори про визначення розміру часток, зміну розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу). Договори про виділ частки в натурі майна (поділ), право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються нотаріусом на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно, або на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено без видачі документа, що посвідчує таке право.

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право поділу та виділу земельної ділянки підлягає захисту в судовому порядку, якщо між співвласниками недосягнута згода щодо розподілу.

Таким чином, законодавчо передбачено досудове врегулювання питань, пов`язаних з виділом та поділом земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності.

Лише за наявністю спору між співвласниками з приводу виділу чи поділу земельної ділянки - останній підлягає вирішенню в суді.

Позивачем не надано до суду доказів того, що він звертався до відповідача з пропозицією укласти договір про поділ майна у нотаріуса, що відповідач відмовився укласти такий договір, як і не надано суду доказів звернення до нотаріуса й відмови вчинити нотаріальну дію щодо посвідчення правочину про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Доводи позивача відносно того, що законний представник ухиляється від розподілу земельної ділянки у нотаріуса та неможливості вирішення даного питання в позасудовому порядку, окрім судового порядку, суд не бере до уваги, оскільки ці доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Суду не надано доказів того, що законний представник відмовилася укласти договір розподілу (виділу) земельної ділянки у нотаріусу. Наданий до матеріалів справи лист нотаріуса від 15.02.2024 року не свідчить про відмову законного представника укласти договір, даним листом нотаріус лише роз`яснив процедуру поділу (виділення) земельної ділянки та можливість вирішення даного питання в судовому порядку у разі спору щодо виділу частки спільного майна в натурі (поділу). Також законний представник відповідачів в судовому засіданні зазначила, що позивач взагалі до неї не звертався з такою пропозицією та визнала в судовому засіданні позовні вимоги по суті.

В даному випадку, спору між сторонами по справі фактично не існує, що само по собі виключає необхідність в судовому захисті.

Крім того, позивач як співвласник не здійснив дій в нотаріальному порядку, натомість звернувся до суду з даним позовом, що виглядає як намагання останнього перекласти вирішення питань, пов`язаних з виділом земельної частки між співвласниками на суд за межами законодавчо визначеної досудової процедури.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справа № 582/18/21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо визнання відповідачем позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Проте, з огляду на вищевикладене, визнання позову ОСОБА_2 суперечить закону. За таких обставин визнання позову відповідачем не має правового значення.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 328, 355, 356, 357, 358, 364, 367, 373, 392 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі їх законного представника ОСОБА_2 , третя особа сектор служба у справах жітей Магдалинівської селищної ради про виділ в натурі частки у спільній частковій власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в особі законного представника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа Сектор служба у справах дітей Магдалинівської селищної ради, юридична адреса: 51100, Дніпропетровська область, Новомосковський район, смт. Магдалинівка, вул. Центральна, 46.

Суддя А.О. Чорна