ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 308/360/20

провадження № 61-3588св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Ужгородська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на самочинно реконструйований об`єкт нерухомого майна з правом подальшого введення його в експлуатацію, а саме - самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок з комерційними приміщеннями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що у 2016 році вона придбала квартири і нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснила реконструкцію об`єкта без отримання відповідного дозволу.

Під час цієї реконструкції будь-яких заяв, претензій чи скарг щодо реконструкції не надходило.

Після завершення будівництва на її замовлення виготовлений технічний паспорт із відміткою про проведене технічне обстеження, яким встановлено можливість надійної і безпечної експлуатації нерухомого майна.

27 вересня 2019 року на підставі рішення Ужгородської міської ради від 05 вересня 2019 року № 1690 між нею і територіальною громадою м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради укладено договір оренди землі № 2087, за умовами якого їй надано в оренду земельну ділянку площею 0,0310 кв. м для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , зі строком дії до 05 вересня 2024 року.

Вона зверталася до відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради щодо прийняття самочинно реконструйованого об`єкта до експлуатації та оформлення права власності, проте їй надали роз`яснення про неможливість прийняття об`єкта в експлуатацію з тих підстав, що введення в експлуатацію можливе лише відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі - Порядок № 461), шляхом реєстрації декларацій встановленої форми, якого вона не дотрималась.

Посилаючись на те, що самочинно реконструйований об`єкт нерухомого майна не суперечить вимогам державних будівельних норм, не порушує прав інших осіб, позивачка просила визнати за нею право власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 27 лютого 2020 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на самочинно реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями, загальною площею 837,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є доведеними, оскільки спірна будівля багатоквартирного будинку зведена з дотриманням будівельних норм і правил, а відсутність дозволу на будівництво позбавляє її можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, особа, яка не брала участі у справі, - виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації (далі - Департамент культури) і виконавчого комітету Ужгородської міської ради оскаржив його в апеляційному порядку.

Суди справу розглядали неодноразово.

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 17 лютого 2022 року закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ужгородської окружної прокуратури в особі Департаменту культури і виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року.

Верховний Суд постановою від 14 вересня 2022 року касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури задовольнив. Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року скасував, справу направив до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Закарпатський апеляційний суд постановою від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури і виконавчого комітету Ужгородської міської ради, задовольнив. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції, порушивши норми законодавства визнав право власності на нього за позивачкою за відсутності між сторонами спору про право цивільне. При цьому суд вийшов за межі своїх дискреційних повноважень та підмінив собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати погодження проекту будівельних робіт та видачу забудовнику дозволу на проведення таких робіт в історичному ареалі населеного пункту.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У березні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження зазначила те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 906/240/18, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18770/17, від 05 листопада 2018 року у справі № 910/4345/18, від 03 грудня 2019 року у справі № 810/3164/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 802/4083/15-а, від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 201/5279/16, від 04 вересня 2019 року у справах № 372/1688/17-ц та № 448/764/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не задовольнив клопотання представника позивачки про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю у іншому судовому процесі. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що, здійснюючи реконструкцію об`єктів нерухомого майна, позивачка дотримала вимоги законодавства, а ввказане будівництво відповідає містобудівній документації. Також скарга містить доводи про те, що на момент подання апеляційної скарги прокурор не довів свого права на представництво інтересів держави в особі відповідних органів.

У травні 2024 року керівник Ужгородської окружної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувану постанову залишити в силі, оскільки вона є законною й обґрунтованою, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

22 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що 23 та 25 травня, 04 червня та 14 липня 2016 року ОСОБА_1 придбала квартири та об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами купівлі-продажу.

ОСОБА_1 здійснила реконструкцію вказаних об`єктів нерухомого майна без отримання відповідного дозволу та після завершення будівництва виготовила технічний паспорт з відміткою про проведене технічне обстеження, згідно з яким встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

27 вересня 2019 року між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради, від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради в особі директора Бабидорича В. І. та ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі № 2087, за умовами якого ОСОБА_1 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури на АДРЕСА_1 , площею 0,0310 га, кадастровий номер :01:001:0316, із строком дії договору до 05 вересня 2024 року.

Щодо прийняття реконструйованого об`єкта до експлуатації та, відповідно, оформлення права власності ОСОБА_1 зверталася до відділу ДАБІ Ужгородської міської ради, де їй надали роз`яснення про неможливість прийняття об`єкта в експлуатацію та пояснили, що вказані дії можливо вчинити лише згідно з Порядком № 461 шляхом реєстрації декларацій встановленої форми.

Листом Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 08 вересня 2021 року № 237/26.01-13 підтверджено ту обставину, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 розташована в історичному ареалі міста та у зоні регулювання забудови 1-ї категорії, а отже, необхідне погодження проектної документації на будівництво та отримання дозволу на проведення робіт в історичному ареалі міста Ужгорода у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Предметом спору в цій справі є визнання права власності на реконструйоване без отримання відповідних дозволів та погоджень нерухоме майно, яке знаходиться у будинку, який є пам`яткою історії та архітектури.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, частиною п`ятою статті 376 ЦК України встановлено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Таким чином, заінтересованою особою у справі за позовом про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Апеляційний суд встановив, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 розташована в історичному ареалі міста та в зоні регулювання забудови 1-ї категорії.

Частинами четвертою, п`ятою статті 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки (стаття 66 Конституції України).

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-III, тут і далі - в редакції на час звернення до суду з цим позовом).

Згідно з абзацами другим, третім преамбули до згаданого Закону об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування

У статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» надано визначення таким термінам:

об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

Відповідно до пунктів 1, 2, 14 і 17 частини другої статті 5 Закону № 1805-III до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить: контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини; погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення.

Пунктами 9 і 13 частини першої статті 6 Закону № 1805-III також передбачено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: погодження відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, реалізація яких може позначитися на стані пам`яток місцевого значення, їх територій і зон охорони; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології).

У справі, яка переглядається встановлено, що на час звернення позивачки до суду з позовом до Ужгородської міської ради про визнання права власності функції органу охорони культурної спадщини здійснював Департамент культури, який не був залучений до розгляду цієї справи.

Оскільки ОСОБА_1 здійснила реконструкцію приміщень у будинку, який розташований в історичному ареалі міста та в зоні регулювання забудови 1-ї категорії без відповідного погодження з органом охорони культурної спадщини, у зв`язку з чим зазначене приміщення не було введене в експлуатацію у встановленому законодавством України порядку та є самовільно збудованим об`єктом, Верховний Суд вважає, що у суду першої інстанціїне було підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на реконструйоване нежитлове приміщення.

Доводи касаційної скарги про те, що прокурор не довів свого права на представництво інтересів держави в особі відповідних органів, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Скасовуючи ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року та направляючи справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, Верховний Суд встановив, що прокурор, звернувшись до суду в інтересах держави в особі Департаменту культури і виконавчого комітету Ужгородської міської ради, правильно визначив державні органи, уповноважені здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та визначив, у чому полягає порушення таких інтересів. На виконання частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури повідомив Департамент культури і виконавчий комітет Ужгородської міської ради, що звертатиметься до суду в інтересах держави в особі Департаменту культури і виконавчого комітету Ужгородської міської ради, що підтверджується листом від 28 грудня 2020 року № 07.34-99-8625вих-20, копія якого є в матеріалах справи.

Тобто виконувач обов`язків керівника Ужгородської місцевої прокуратури належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави в суді та подав апеляційну скаргу з дотриманням норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Врахувавши зазначені висновки апеляційний суд дійшов правильного висновку, що прокурор дотримався, визначеної частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури та навів підстави на подання апеляційної скарги в інтересах держави в особі відповідних органів.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, не заслуговують на увагу, оскільки суд встановив, що зазначена адвокатом Студеняк О. С. причина неявки в судове засідання є неповажною.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновку апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені апеляційним судом, оскаржувана постанова не суперечить правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов