КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/2620/22 Головуючий у суді І інстанції Висоцька Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтувало тим, що 21 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № К3М0G9, взяті зобов`язання за якимвідповідач не виконав, у зв`язку з чим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2010 року, яке набрало законної сили, з позичальника стягнуто заборгованість у розмірі 112 333,98 доларів США, що складає 898 671,84 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказував, що ухвалення цього рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 90 847,08 доларів США.За рішенням суду стягнуто заборгованість з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, а саме до 17 лютого 2010 року, тому за період після ухвалення рішення, а саме з 21 квітня 2010 року по 15 серпня 2020 року відповідач має обов`язок сплатити банку 3 % річних відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України.

АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання в сумі 28 130,56 доларів США, а також понесені судові витрати.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 4 423,21 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долара США на день платежу, а також судовий збір у розмірі 1 714,68 грн.

В апеляційній скарзі відповідач в особі представника - адвоката Баранова О.В. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішенням від 23 березня 2010 рокуу справі № 2-132/10 Обухівський районний суд Київської області стягнув з нього заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 112 333,98 доларів США та визначив спосіб погашення стягнутої заборгованості - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте це рішення залишилося не виконаним, а окремого рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитом не має, тому є всі підстави вважати, що право кредитора щодо виконання грошового зобов`язання про сплати вказаної заборгованості не може бути захищено, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц дійшла висновку, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку та кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

На думку відповідача, саме недобросовісна поведінка банку (його протиправна бездіяльність) щодо не вчинення будь-яких дій, направлених на реалізацію свого права щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, призвела до того, що іпотечна квартира АДРЕСА_1 , не була реалізована, а заборгованість за кредитом не погашена, а відтак неможливо і визначити суму заборгованості за кредитом, на яку слід нараховувати 3 % річних. Зволікання з реалізацією предмета іпотеки для отримання заборгованості, стягнутої рішенням суду у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» протягом більше ніж десяти років лише з тією метою, щоб на суму заборгованості нарахувати 3 % річних суперечить принципу справедливості, добросовісності та розумності. У даному спорі банк залишив за собою право продажу квартири, яка належить відповідачу, та не реалізуючи таке право, вважає можливим нараховувати до безкінечності 3 % річних на усю суму боргу, що суперечить приписам статті 625 ЦК України.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення не було ухвалено судом першої інстанції на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, суд припустився помилки під час розрахунку 3 % річних, адже в межах пред`явлених позовних вимог та трирічного строку позовної давності, про застосування якої він наполягав, для розрахунку мав братися період з 13 вересня 2019 року по 15 серпня 2020 року. За вказаний період розмір 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 90 847,08 доларів США становить 2 519,16 доларів США, а не 4 423,21 доларів США, як зазначено в оскаржуваному рішенні.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов, натомість у надісланих письмових поясненнях представник банку за довіреністю - адвокат Хитрова Л.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та доводи, викладені в ній, просив скасувати рішення місцевого суду та відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції в силі, посилаючись на безпідставність доводів відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив, що 21 квітня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № К3М0G9 (далі - кредитний договір), відповідно до якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 430 000,00 грн для поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , зі сплатою 15,00 % річних строком погашення не пізніше 21 жовтня 2018 року.

01 серпня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно умов якої кредитний договір викладено в новій редакції, а саме: банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді строкового кредиту у розмірі 92 422,33 доларів США для придбання нерухомості зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

23 березня 2010 року рішенням Обухівського районного суду Київської області стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 112 333,98 доларів США, що складає 898 671,84 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 21 квітня 2008 року № К2М0G9) АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Вказане рішення суду набрало законної сили, до примусового виконання згідно Закону України «Про виконавче провадження» не звернуто та не виконано.

Згідно розрахунку трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України розмір 3 % річних за період прострочення сплати відповідачем основної суми заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту) в сумі 90 847,08 доларів США з 21 квітня 2010 року по 15 серпня 2020 року становить 28 130,56 доларів США.

ОСОБА_1 під час первинного та повторного розгляду справи подав до суду першої інстанції заяви про застування строків позовної давності.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 наявне невиконане зобов`язання у зв`язку з порушенням умов кредитного договору перед АТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2010 року. Водночас така трансформація зобов`язання сама по собі не спростовує обставин його виникнення з умов кредитного договору, у тому числі і щодо суми основного зобов`язання відповідача, а тому позивач на підставі частини другої статті 625 ЦК України має право на отримання 3 % річних від суми основної заборгованості за кредитом за період прострочення грошового зобов`язання в межах трирічного строку позовної давності з 01 січня 2019 року по 15 серпня 2020 року в сумі 4 423,21 доларів США.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17 від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19), до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом про стягнення нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України за період з 21 квітня 2010 року по 15 серпня 2020 року трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 90 847,08 доларів США, що встановлена у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2010 року, банк звернувся до суду засобами поштового зв`язку 07 вересня 2022 року (а.с. 34, т. 1).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням поданих ОСОБА_1 заяв про застосування позовної давності, право АТ КБ «ПриватБанк» нараховувати 3 % річних обмежується відповідним періодом, проте неправильно визначив цей період, стягнувши з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 4 423,21 доларів США, починаючи з 01 січня 2019 року і до 15 серпня 2020 року.

З урахуванням встановлених обставин даної справи та у зв`язку з поданням стороною відповідача заяв про застосування позовної давності, позивач має право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України 3 % річних за період з07 вересня 2019 року по 15 серпня 2020 року.

Таким чином позовні вимоги щодо відшкодування трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу за кредитним договором підлягають задоволенню в межах трьох років, які передували зверненню банком до суду із цим позовом, томуз відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 568,60 доларів США3 % річних за прострочення грошового зобов`язання (90 847,08 доларів СШАх 3 % х 344 дні / 365 днів / 100).

Такі розрахунки узгоджуються із наведеною нижче формулою, згідно якою розрахунок 3 % річних проводитися за формулою: RPS=S*Q*n>V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3 %, D - кількість днів у році, 100 - 100 %.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.

Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У вказаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за спливом позовної давності.

Разом з тим, у даній справі судом першої інстанції встановлені інші фактичні обставини справи, зокрема, що заборгованість за кредитним договором № К3М0G9 від 21 квітня 2008 року була стягнута з боржника на користь кредитора рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2010 року усправі № 2-132/10, яке набрало законної сили та в якому визначено спосіб погашення стягнутої заборгованості - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони не заперечували тих обставин, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2010 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося.

За таких обставин відсутні підстави вважати зобов`язання відповідача за кредитним договором натуральним зобов`язанням, оскільки вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Подібні висновки викладені у постановах (ухвалах) Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19 (провадження № 61-14506св20) та від 05 лютого 2024 року у справі № 643/20483/20 (провадження № 61-1120ск24).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) також вказано про те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, питання щодо примусового невиконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 березня 2010 року не свідчить, що зобов`язання відповідача з погашення кредитної заборгованості є задавненим, тобто набуло характеру натурального зобов`язання. Наявність судового рішення, яким задоволено позов кредитора про захист порушеного права, виключає можливість визнання зобов`язання натуральним або задавненим, тому обставини, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі не мають правового значення для вирішення даного спору.

При цьому 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (звернення стягнення на предмет іпотеки).

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Інші доводи представника ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження під час касаційного перегляду судових рішень першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у цій справі та визнанні Верховним Судом необґрунтованими з посиланням на правові висновки Верховного Суду України, наведені у постанові від 09 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14, та Верховного Суду, наведені у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 234/15695/17.

Ураховуючи викладене, посилання апеляційної скарги на відсутність підстав для стягнення 3 % річних є безпідставними, вони ґрунтуються на власному розумінні і тлумаченні стороною відповідача спірних правовідносин та положень статті 625 ЦК України, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в частині спливу позовної давності щодо вимог позивача про стягнення 3 % річних, заявлених до 07 вересня 2019 року, заслуговують на увагу, а висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 01 січня 2019 року по 15 серпня 2020 року у розмірі 4 423,21 доларів США не відповідає матеріалам справи, зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а відтак ухвалене у справі рішення не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутої суми заборгованості до 2 568,60 доларів США.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Виходячи з наведеного, із ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» у даній справі, а саме 995,97 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви, тоді як пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 078,68 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з позивача на користь відповідача різницю в понесених судових витратах по сплаті судового збору у розмірі 82,71 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року у даній справізмінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.

Стягнутиіз ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» три проценти річних за порушення грошового зобов`язання за період з07 вересня 2019 року по 15 серпня 2020 року у розмірі 2 568,60 доларів США(дві тисячі п`ятсот шістдесят вісім доларів США 60 центів).

У задоволенні решти позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 різницю в понесених судових витратах у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 82,71 грн (вісімдесят дві гривні 71 копійка).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній