Справа № 204/4447/24
Провадження № 2/204/2450/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Карнаух В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визнання права власності на квартиру та стягнення різниці вартості квартир, -

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2024 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, в якій просила: визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,0 кв.м, у зв`язку з порушенням її прав, як малолітньої; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь різницю вартості між проданою квартирою та купленою у сумі 1 221 260,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що з 09 жовтня 1995 року по 27 листопада 2008 року відповідач ОСОБА_3 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби у Дніпропетровському слідчому ізоляторі у якості лікаря дермато-венеролога. За місцем служби, як молодому спеціалісту, у січні 2004 року ОСОБА_3 була виділена для проживання сім`ї двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року ОСОБА_3 та на той час малолітній ОСОБА_4 була передана в порядку приватизації у спільну часткову власність, яка за законом дорівнює рівність часток, по частині кожному, двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Передача у власність була здійснена згідно з розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 18 грудня 2006 року № 4/898-06. Право власності було зареєстровано за позивачем та відповідачем ОСОБА_3 в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». 17 серпня 2007 року ОСОБА_3 від свого імені як продавець та як представник своєї малолітньої дочки - ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 , покупцем, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 17 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 4808. Квартира була продана за 51 276,00 грн. згідно п. 3 договору купівлі-продажу квартири. Вказана вартість значно занижена, що підтверджується Актуалізованим звітом від 29.04.2024 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 , згідно оцінки на момент продажу вартість квартири становила 317 046,00 грн., що еквівалентно 62 781,38 доларів США. Після продажу квартири відповідачі придбали інші квартири за отримані кошти з продажу. Так, 30 серпня 2007 року була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 ) і зареєстрована за ОСОБА_3 , а 05 жовтня 2012 року була придбана друга однокімнатна квартира АДРЕСА_3 і зареєстрована за ОСОБА_2 . Слід зазначити, що коли була продана частка позивача в квартирі АДРЕСА_2 , то відповідачі не виконали свої обов`язки щодо захисту майна, яке на той час належало малолітній ОСОБА_4 . Посилаючись на норми Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу та Закону України «Про охорону дитинства» наполягала на тому, що відповідачі не виконали свої обов`язки, як батьки, по збереженню майна позивача та вчинили правочини всупереч інтересам позивача. Згідно виписки, після продажу квартири відповідач ОСОБА_3 поклала на особистий рахунок 62 000,00 доларів США. Отже, оскільки частка позивача складала частину квартири, то з проданої квартири вона повинна була отримати 31 000,00 доларів США. Однак, грошових коштів за частку належного позивачу майна вона від відповідачів також не отримала. Загальна сума, за яку були придбані дві однокімнатні квартири по АДРЕСА_4 , складала 72 014,00 грн., що зазначали самі відповідачі у справі № 202/3370/21. У зв`язку з цим вважає, що має право вимагати визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та грошову компенсацію за рахунок реальної вартості квартири за адресою: АДРЕСА_5 , та купленої квартири за адресою: АДРЕСА_6 у розмірі 1 221 260,00 грн. Наполягала також на тому, що про свої порушені права вона дізналась 19 лютого 2024 року, після того, як ознайомилась з матеріалами справи № 204/3370/21 про поділ спільного майна подружжя та дізналась, що батьки залишили її без житла, до цього батьки завжди казали, що квартира АДРЕСА_1 належить саме їй. У зв`язку з викладеним позивач ОСОБА_4 вирішила звернутись до суду з даним позовом.

31 травня 2024 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає в повному обсязі з огляду на наступне. 29 квітня 1995 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_4 . На момент виділення житла а ні за ОСОБА_2 , а ні за ОСОБА_3 не було зареєстровано жодної власності та згідно рішення адміністрації та житлової комісії Дніпропетровського СІЗО № 3 від 15 грудня 2003 року за № 7 сім`я з 3-х осіб 22 січня 2004 року отримала ордер на квартиру АДРЕСА_2 . Відповідачі були зареєстровані у вказаній квартирі, однак на вимогу ОСОБА_3 , яка мотивувала це інтересами сім`ї та там фактом, що він вже скористався правом на одноразову безоплатну приватизацію, він 14 листопада 2006 року з квартири виписався та протягом двох років проживав без реєстрації. Вважає, що право на приватизацію мали всі члени родини. Станом на 22 січня 2004 року будинок АДРЕСА_7 був щойно збудований, квартира була в непридатному для життя стані. У листопаді-грудні 2006 року ОСОБА_3 займалась оформленням документів по приватизації на вищевказану квартиру. Зважаючи на юридичну необізнаність ОСОБА_2 і тому, що ОСОБА_2 особою, відповідальною за приватизацію, не були роз`яснені його права на приватизацію, ОСОБА_3 здійснила обман позивача, переконавши 14 листопада 2006 року ОСОБА_2 знятись з реєстрації по квартирі. 18 грудня 2006 року була здійснена приватизація квартири АДРЕСА_2 . Рішенням суду від 14 січня 2021 року шлюб між відповідачами було розірвано. Вказаний позов ОСОБА_2 вважає безпідставним. ОСОБА_4 на момент продажу квартири виповнилося повних сім років, тому для продажу даної квартири було потрібно, по-перше, отримати дозвіл органу опіки і, по-друге, отримати дозвіл на здійснення правочину від законних представників неповнолітньої дитини. 20 липня 2007 року Адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради такий дозвіл було надано, серед іншого, за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею. Цей дозвіл ОСОБА_4 отримала особисто, а ОСОБА_2 лише повідомила, що такий дозвіл отримано. Зміст цього Дозволу став відомий ОСОБА_2 лише з зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 по справі № 204/3370/21 року, з якою він ознайомився 16 червня 2022 року. Про зміст рішення виконкому № 217 від 20 липня 2007 року ОСОБА_3 змовчала. У власності ОСОБА_4 , всупереч рішенню Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради № 217 від 20 липня 2007 року до теперішнього часу немає житла. Також, ОСОБА_2 просить застосувати у вказаній справі позовну давність та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач задовго до справ № 204/6297/20, № 204/3370/21, № 204/674/21, № 199/8828/22 була обізнана про права на квартиру АДРЕСА_2 та сама відмовилась від їх поновлення. У зв`язку з викладеним просив суд відмовити ОСОБА_4 у задоволенні пред`явлених до ОСОБА_2 позовних вимог.

10 червня 2024 року від представника позивача - ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. З відзиву відповідача слід розуміти, що сам факт порушення прав позивача на володіння однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 відповідач визнає. Вважає, що посилання відповідача щодо приватизації не заслуговують на увагу, оскільки вони не є предметом даного позову. За результатами розгляду позовної заяви про визнання приватизації незаконною у справі № 199/1719/23 ОСОБА_2 було відмовлено. Наполягав на тому, що у відповідачів саме солідарна відповідальність за порушення прав позивача. Зазначив, що справа № 204/6297/20 не може слугувати як доказ того, що позивач на момент розгляду справи знала про свої порушені майнові права. Вказана справа стосувалась виключно відповідачів, оскільки стояло питання лише про їх розлучення, майнові права сторін в справі № 204/6297/20 не вирішувались. Про те що, відповідач ОСОБА_2 намагався в досудовому порядку врегулювати майнові претензії з відповідачем ОСОБА_3 , позивачу не було відомо. Навіть якщо приймати до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 дізналась про свої порушені майнові права з 28 жовтня 2021 року, то строки позовної давності не порушені. Посилання відповідача ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року у справі № 204/3370/21 є безпідставним, оскільки воно не набрало законної сили. Поданий відповідачем відзив, на переконання позивача, є виявом очевидної неповаги та зловживанням процесуальними правами.

09 липня 2024 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено наступне. Відповідач пред`явлені до нього позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підтверджені достовірними доказами. Також відповідач повністю не погоджується з наданим представником позивача розрахунком витрат на правничу допомогу. Недоведеними є і вимоги про солідарну відповідальність відповідачів. Наполягав на тому, що всі вимоги щодо власності ОСОБА_4 слід пред`являти до ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради. Більш того, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, в судовому засіданні 25 липня 2024 року позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Суду додатково пояснювала, що вона завжди думала, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності, так їй казали батьки - відповідачі по справі. Про те, що батьки залишили її без житла вона дізналась лише тоді, коли в суді ознайомилась з матеріалами справи 204/3370/21. При цьому, вона брала участь в інших справах щодо спорів між батьками, та підписувала пояснення у якості третьої особи, однак довіряла матері та не з`ясовувала зміст цих пояснень.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та у письмовому запереченні. Також просив суд застосувати у справі позовну давність та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, в якому було встановлено обов`язок після продажу квартири по вул. Донецьке шосе купити на ім`я дочки квартиру, вона не виконала по халатності, оскільки була юридично необізнаною. Квартиру АДРЕСА_1 , яка була куплена після продажу квартири по АДРЕСА_7 , вона оформила на своє ім`я.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Допитана в судовому засіданні 25 липня 2024 року в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що з позивачем та відповідачами вона знайома більше 30 років, вони є її хорошими знайомими. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що квартиру по вул. Донецьке шосе батьки позивача продали за 60 000,00 доларів США, після чого купили квартиру по АДРЕСА_4 . Вона часто бувала в гостях у відповідачів, де чула від них про те, що квартира по АДРЕСА_4 буде належати їх дочці - ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні 25 липня 2024 року в якості свідка ОСОБА_8 суду повідомив, що позивач ОСОБА_4 є його хрещеницею. Йому відомо, що у батьків позивача була квартира по вул. Донецьке шосе, яку вони продали, зі слів ОСОБА_3 - приблизно за 60 000,00 доларів США. З розмов між відповідачами він чув, що квартира по АДРЕСА_4 буде належати їх дочці - ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні 13 серпня 2024 року в якості свідка відповідач ОСОБА_2 суду повідомив, що позивач на теперішній час проживає разом з відповідачем ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 . Рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, в якому було встановлено обов`язок після продажу квартири по вул. Донецьке шосе купити на ім`я дочки квартиру, він під час шлюбу з ОСОБА_3 не бачив та ознайомився з ним лише, коли ознайомлювався з матеріалами справи № 202/3370/21 у червні 2021 року. Після продажу квартири по АДРЕСА_7 шосе вони купили квартиру АДРЕСА_1 , яку оформили на ОСОБА_3 , а також квартиру АДРЕСА_8 , яку оформили на його тещу.

Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 29 квітня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року по справі № 204/6297/20 (т. 1 а.с. 143-145). Вказане рішення суду набрало законної сили 16 лютого 2021 року.

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 18 січня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська, актовий запис № 17 (т. 1 а.с. 10).

22 січня 2004 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів відповідачу ОСОБА_3 було видано ордер на житлове приміщення № 02899, а саме на право заняття квартири АДРЕСА_2 , склад родини: ОСОБА_3 - наймач, ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_4 - дочка (т. 1 а.с. 154).

18 грудня 2006 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 18 грудня 2006 року № 4/898-06 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м., яка приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», форма власності - спільна часткова (т. 1 а.с. 22).

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано ОСОБА_3 та малолітньою ОСОБА_4 в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно витягу про реєстрацію права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 13895178 від 15.03.2007р., реєстраційний №9629849. Вказані обставини були встановлені судом у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року по справі № 199/8828/22, яке набрало законної сили 31 березня 2023 року (т. 1 а.с. 162-165).

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У частині 1 статті 177 Сімейного кодексу України закріплено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

При цьому, стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Так, згідно з ч. 2 ст. 177 Сімейного кодексу України в редакції, що діяла станом на 20 липня 2007 року, тобто станом на момент прийняття Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради рішення № 217, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Аналогічні норми містились також у частині 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції, що діяла станом на 20 липня 2007 року, згідно з якою батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло, що було закріплено у частині 4 статті 177 Сімейного кодексу України.

20 липня 2007 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради було прийнято рішення № 217 «Про дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продажу приватизованої квартири, частина якої належить їх малолітній доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та дозвіл на вчинення правочину з придбання житла», яким надано дозвіл законним представникам - матері ОСОБА_3 та батькові ОСОБА_2 на продаж і підписання ними договору купівлі-продажу частини квартири, що знаходиться у АДРЕСА_5 , від імені їх малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дозвіл надається за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею. Дозволено законним представникам - матері ОСОБА_3 та батькові ОСОБА_2 вчинення правочину з придбання житла за адресою: АДРЕСА_9 , у тому числі і на ім`я малолітньої доньки ОСОБА_4 . Дозволено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знаття малолітньої доньки з реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , та реєстрацію за адресою: АДРЕСА_9 (т. 1 а.с. 23-24).

Отже, дозвіл на продаж і підписання від імені малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , договору купівлі-продажу належної дитині частини квартири АДРЕСА_2 було надано за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею.

17 серпня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписали заяву, в якій надали згоду на продаж належної їх малолітній дочці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на той момент виповнилось 7 повних років, частки квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Справжність підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 4806, 4807 (т. 1 а.с. 25).

Того ж дня, тобто 17 серпня 2007 року між ОСОБА_3 , яка діяла за себе та як законний представник своєї малолітньої дочки ОСОБА_4 , як продавцями, та ОСОБА_5 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 4808 (т. 1 а.с. 26).

Після цього, 30 серпня 2007 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що діяла зі згоди батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , яка діяла за себе та як законний представник малолітнього ОСОБА_13 як продавцями, та ОСОБА_3 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме квартири АДРЕСА_1 загальною площею 38,00 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрований в реєстрі за № Д208 (т. 1 а.с. 184-185).

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано одноособово за відповідачем ОСОБА_3 . При цьому, відповідач ОСОБА_2 як чоловік ОСОБА_3 надавав згоду своїй дружині на придбання квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується заявою ОСОБА_2 від 30 серпня 2007 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М.,, зареєстровано в реєстрі за № 3139 (т. 1 а.с. 186).

Отже, суд вважає встановленим, що відповідач ОСОБА_3 , діючи як законний представник своєї малолітньої дочки ОСОБА_4 , уклала від її імені договір купівлі-продажу квартири, за яким продала належну малолітній дочці частину квартири АДРЕСА_2 , однак не виконала рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради № 217 від 20 липня 2007 року та не придбала на ім`я дитини житло, рівнозначне або більше за площею, а навпаки, придбану 30 серпня 2007 року квартиру АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 зареєструвала на себе одноособово, при цьому меншою площею ніж продану.

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , тобто станом на 17 серпня 2007 року, визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справи визнавала, що дійсно не виконала рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради № 217 від 20 липня 2007 року, однак пояснювала, що зробила це по халатності, оскільки є юридично необізнаною та не знала, що нову квартиру необхідно було придбання саме на ім`я дитини.

При цьому, частина 6 статті 203 ЦК України закріплює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 жовтня 2012 року, укладеного між продавцем ОСОБА_14 та покупцем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 154, відповідачем ОСОБА_2 було придбано також квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 31,3 кв.м., що підтверджується вищевказаного дублікатом договору купівлі-продажу нерухомого майна, виданим ОСОБА_2 замість втраченого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Костомаровою Ю.С. 28 липня 2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-96 (т. 1 а.с. 187-190).

Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 330873596 від 02 травня 2023 року (т. 1 а.с. 191-192). При цьому, відповідач ОСОБА_3 як дружина ОСОБА_2 надавала згоду своєму чоловікові на придбання квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується заявою ОСОБА_3 від 05 жовтня 2012 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М. (т. 1 а.с. 193).

Враховуючи встановлені судом під час розгляду справи обставини, оскільки після продажу належної малолітній на той момент ОСОБА_4 частини квартири АДРЕСА_2 на її ім`я не було придбано рівнозначне або більше за площею житло, то суд приходить до висновку, що майнові права дитини - ОСОБА_4 дійсно були порушені.

Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (у редакції, яка діяла станом на час продажу квартири 17.08.2007 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_2 було набуто ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , вказана квартира до її відчуження належала родині Золотарьових на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що відповідач ОСОБА_2 не приймав участі в її приватизації.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України (у редакції, яка діяла станом на час продажу квартири 17.08.2007 року) якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (у редакції, яка діяла станом на час продажу квартири 17.08.2007 року) закріплює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї

Отже, суд приходить до переконання, що оскільки договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2007 року був укладений ОСОБА_3 під час її перебування у шлюбі із ОСОБА_2 для придбання іншої квартири, він вважається таким, що укладений в інтересах сім`ї, а грошові кошти отримані від її продажу відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, вважаються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Підсумовуючи наведене суд констатує, що майнові права малолітньої на той момент ОСОБА_4 були порушені її батьками - відповідачами по справі, які продавши нерухоме майно та отримавши грошові кошти від його продажу, не придбали позивачу інше нерухоме майно рівнозначне або більше за площею.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, третя особа: ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 серпня 2007 року квартири АДРЕСА_2 , однак рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року по справі № 199/8828/22, яке набрало законної сили 31 березня 2023 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

Крім того, ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_5 , про визнання недійсними розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частку квартири, в якому просив: визнати недійсним розпорядження за № 4/898-06 від 18.12.2006 року про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_5 , визнати недійсним свідоцтво за № 4/898-06 від 18.12.2006 року про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_5 , а також визнати за ОСОБА_2 6,87/57,6 частки квартири за адресою АДРЕСА_5 . Однак, рішенням Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року по справі № 199/1719/23, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/115283315, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року по справі № 199/1719/23, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/117334739, вищевказане рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року (т. 2 а.с. 165-172) було залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року по справі № 199/1719/23 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.

У зв`язку з порушенням своїх майнових прав ОСОБА_4 02 травня 2024 року звернулась до суду з даним позовом.

Разом з цим, відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив суд застосувати у справі позовну давність, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 відмовити.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з цим, у частині 4 статті 261 Ц України закріплено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 на теперішній час досягла повноліття, 18 повних років їй виповнилось ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Таким чином, в даному випадку початок перебігу строку позовної давності за вимогами ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру та стягнення різниці вартості квартир розпочався з 23 грудня 2017 року, тобто з наступного дня після досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернулась лише 02 травня 2024 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Отже, суд вважає, що позивачем ОСОБА_4 пропущений строк позовної давності, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідачів не зверталась.

Пояснення обох сторін стосовно моменту початку перебігу строку позовної давності за вимогами ОСОБА_4 суд оцінює критично та до уваги не бере як безпідставні та недоведені, оскільки, як вже було зазначено вище, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається саме від дня досягнення особою повноліття, а не з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заява відповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу ОСОБА_4 у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача.

Щодо наведених у позовній заяві тверджень представника позивача про те, що про свої порушені права позивач ОСОБА_4 дізналась 19 лютого 2024 року після того, як ознайомилась з матеріалами справи, то такі твердження вочевидь не відповідають дійсності, оскільки в письмових поясненнях від 19 листопада 2022 року, які сама ОСОБА_4 підписувала та які були подані до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі 204/3370/21, було зазначено, що квартира АДРЕСА_2 належала їй та її матері ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, дану квартиру ОСОБА_3 продала 17 серпня 2007 року та за рахунок виручених від продажу даної квартири коштів було придбано квартиру АДРЕСА_1 , вона вважала, що квартира є її власністю, але на теперішній час мати заявила позовні вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю (т. 1 а.с. 199-201).

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що звернувшись до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності, позивач не просила цей строк поновити, тому відсутні підстави для вирішення питання щодо поважності причин пропуску такого строку.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 судом відмовлено, то судові витрати ОСОБА_4 по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 252-256, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та керуючись 2, 4, 76-82, 89, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визнання права власності на квартиру та стягнення різниці вартості квартир - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 21 серпня 2024 року

Суддя Д.Л. Черкез