Провадження № 22-ц/802/739/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар Трикош Н. І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Виконавчий комітет Луцької міської ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні квартирою, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 у липні 2023 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, яка є у спільній сумісній власності та вселення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, шлюб між ними розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року. В період перебування у зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2012 року вони спільно придбали трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем. З травня 2022 року відповідач систематично вчиняє домашнє насильство відносно нього та дітей, що підтверджується відповідними рішеннями суду. Ситуація продовжує погіршуватись, а тому наразі їхня дочка ОСОБА_6 , 2011 року народження, проживає разом з ним у найманій квартирі. ОСОБА_2 побила дочку ОСОБА_6 , дитина боїться матері і хоче проживати лише з ним. З відповідачкою залишився проживати син ОСОБА_7 , 2016 року народження. Відповідач чинить йому перешкоди в користуванні спірною квартирою, оскільки заявляє, що вона є єдиним власником цієї квартири. У квітні 2023 року відповідач змінила у квартирі замок вхідних дверей, позбавивши його та дітей можливості доступу до житла. Він є співвласником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому неправомірні дії відповідача порушують його законні права власника, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. Просив усунути перешкоди у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення його - ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 , 2011 року народження у квартиру.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2024 року усунуто ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх вселення у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1073,60 грн судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду, вважає його ухваленим на основі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вимоги про стягнення судових витрат позивачем не заявлено. ОСОБА_4 шляхом омани та увійшовши в довіру вселився у квартиру і почав там проживати. У період тимчасового фактичного проживання позивач вчиняв некомфортні для неї дії, не припиняв їх, тому спільне співжиття в одній квартирі неможливе. Хоч позивач вказав своє місце реєстрації у м. Вараш, однак він у ній не зареєстрований, не має права власності на неї та всупереч волі відповідача проживав там тимчасовий період до 10 квітня 2023 року. Вказує, що позивач налаштував, а в дечому залякав спільних дітей, які проявляють аморальну поведінку щодо матері. Неоднарозово старші діти викликали поліцію і, надаючи недостовірні дані, домагались складання щодо матері адмінпротоколів (наразі існує кримінальне провадження за фактом завдання тілесних ушкоджень). Суд залишив поза увагою систематичне та тривале вчинення позивачем домашнього насильства відносно колишньої дружини та порушення ним правил співжиття під час спільного проживання в квартирі. Права кривдників не можуть переважати над правами жертв, зокрема, на фізичну або психологічну недоторканість. Виконком Луцької міської ради як орган опіки та піклування заперечував проти задоволення позову, оскільки вказував на тривалі неприязні стосунки обох сторін і можливі негативні наслідки для обох дітей. Відповідач хоч і слідкувала за навчанням дочки, однак до неї звертаються вчителі щодо поведінки дочки ОСОБА_6 . Натомість, батько ОСОБА_4 дозволяє дочці проживати її власне життя, незважаючи на психоемоційний стан неповнолітньої особи (позивач не є біологічним батьком дочки ОСОБА_6 ), у відносинах з дочкою проявляє недбалість та байдужість. Відносно вселення в квартиру дочки ОСОБА_6 відсутній предмет спору. Позивач добровільно змінив місце проживання і не навів достатньо доказів, які підтверджують його примусове виселення та виселення ОСОБА_5 . Просила скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Суд стягнув судові витрати не зі своєї ініціативи, а на підставі ст. 141 ЦПК України. Вказав, що саме відповідач впродовж останнього року двічі притягувалась судом до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, яке вона вчиняє з метою одній залишитись у квартирі, яка знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, і позбавити права користування квартирою як співвласника колишнього чоловіка та усіх трьох старших дітей. Старшу дочку відповідач зняла з реєстрації та змусила піти проживати на квартиру по найму. Старший син ОСОБА_8 не проживає у цій квартирі, щоб уникати конфліктів із матір`ю, оскільки вона вчиняла щодо нього домашнє насильство. Рішенням органу опіки та піклування визначено місце проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 з батьком. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач фактично визнала факт вчинення нею перешкод позивачу та дитині у користуванні ними спірною квартирою, оскільки підтвердила, що коли позивач намагався потрапити у квартиру, вона викликала працівників поліції, змінила вхідний замок. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили задовольнити з викладених у ній підстав. Представник позивача ОСОБА_1 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 23 квітня 1996 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року шлюб між ними розірвано.

Сторони є батьками чотирьох дітей, в тому числі двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час вирішення справи ОСОБА_11 проживає разом з батьком, а ОСОБА_12 - разом з матір`ю.

За ОСОБА_2 19 грудня 2013 року зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира придбана сторонами у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно дітей. Відносно відповідача застосовувались термінові заборонні приписи. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2022 року ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_2 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Судом першої інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що під час перебування сторін у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Зазначену квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанова Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц).

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не надала суду належні та допустимі докази на спростування презумпції права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_4 на вищевказану квартиру. Позивач є співвласником вищевказаної квартири та має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

На час вирішення спору майно подружжя не було поділено в натурі. Реєстрація спірної квартири за відповідачем не впливає на права позивача як співвласника квартири, яка є спільним майном подружжя.

Перешкоджання позивачу ОСОБА_4 , неповнолітній дочці ОСОБА_6 , яка проживає разом з батьком, в користуванні квартирою проявляється в тому, що відповідач ОСОБА_2 змінила замки у квартирі, не надала ключ від квартири позивачу, а тому у позивача відсутній вільний доступ до квартири і встановлено неможливість користування нею. Оскільки відповідачем чиняться перешкоди у користуванні квартирою позивачу ОСОБА_4 , і саме з ним визначено місце проживання ОСОБА_9 , то, відповідно, і чиняться перешкоди у користуванні квартирою і дочці ОСОБА_13 . Цим спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність спору щодо вселення дочки ОСОБА_6 у спірну квартиру.

Неприязні стосунки, які існують між сторонами, притягнення осіб до відповідальності за вчинення домашнього не впливає на право дочки ОСОБА_5 проживати за місцем реєстрації обох батьків. Обставини залишення ОСОБА_5 місця реєстрації та проживання з 16 березня 2023 року разом із батьком окремо від матері встановлено органом опіки та піклування під час бесіди з ОСОБА_5 04 квітня 2023 року (повідомлення Служби у справах дітей Луцької міської ради на звернення ОСОБА_4 від 14 квітня 2023 року).

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що суд першої інстанції не врахував факт вчинення позивачем щодо неї домашнього насильства, оскільки було встановлено і підтверджується матеріалами справи, що між колишнім подружжям склалися триваючі неприязні, конфліктні стосунки, що супроводжується вчиненням домашнього насилля. Взаємність та систематичність таких конфліктів колишнього подружжя у присутності дітей підтверджується також повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 23 листопада 2022 року та постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2022 року в справі № 161/6685/22.

Зважаючи на те, що позивач є співвласником квартири (на праві спільної сумісної власності), сторони не погодили між собою порядок користування/володіння таким майном, право дитини проживати за місцем проживання її батьків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Не заслуговують на увагу доводи скарги про вихід суду за межі позовних вимог в частині вирішення питання розподілу судових витрат за результатами розгляду справи, у зв`язку із тим, що позивач не заявляв про стягнення судового збору, оскільки суд вирішує таке питання під час ухвалення рішення на підставі та у порядку, визначеному ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України.

Суд першої інстанції надав правову оцінку всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді