КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/169/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року місто Київ

справа № 761/1718/22

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Рейнарт І.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О., повний текст рішення складено 22 вересня 2023 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь компенсаційні платежі, відповідно до ст.625 ЦК України в загальній сумі 90824,78 грн., з яких три відсотки річних - 28022,59 грн.; інфляційні втрати - 62802,19 грн.

В обґрунтування вимог, посилаючись на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, вказував на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Отже, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі №569/5502/16-ц, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29 лютого 2012 року в розмірі 291493,24 грн.

Посилався на те, що зазначене судове рішення було виконано відповідачами лише 07 липня 2021 року, а тому вважає, що оскільки відповідачі прострочили повернення суми кредитних коштів за період часу з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року включно, відтак відповідно до ст.625 ЦК України повинні сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми у зазначений період часу.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про закриття провадження по справі в частині позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат залишено без задоволення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року позов Державної іпотечної установи задоволено.

Стягнутосолідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи три відсотки річних у розмірі 28022,59 грн., інфляційні втрати у розмірі 62802,19 грн.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи судовий збір у розмірі 1135 грн.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи судовий збір у розмірі 1135 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що предметом даного судового провадження є стягнення грошових коштів за невиконання рішення суду в порядку статті 625 ЦК України не за три місяці, а за три роки, тобто під час судового розгляду та ще задовго до винесення судового рішення у справі №569/5502/16-ц. Враховуючи те, що судове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18лютого 2021 року у справі №569/5502/16-ц набрало чинності 02квітня 2021 року, тому вбачається неправомірність та безпідставність нарахування, стягнення позивачем сум, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за період до набрання судовим рішенням чинності 02 квітня 2021 року.

Вказувала, що позиція щодо неможливості стягнення сум за порушення зобов`язання, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, до винесення судового рішення у справі № 569/5502/16-ц грунтується на тому, що якби порушення зобов`язання існувало під час судового розгляду у справі №569/5502/16-ц, то позивач пред`явив би ці вимоги у справі №569/5502/16-ц, адже остання довідка у справі №569/5502/16-ц датована 01 листопада 2019 року, і в ній позивачем розрахована заборгованість, яка включає і відсотки, й інфляційні втрати.

Зазначала, що усуді першої інстанції було заявлено клопотання про закриття провадження у частині позовних вимогу період з 07 липня 2018 року по 01листопада 2019 року, оскільки ці позовні вимоги були предметом розгляду у справі №569/5502/16-ц.Водночас, суд першої інстанції проігнорував дане клопотання, не обгрунтував підстави для його задоволення чи відмови, а тому поверхнево, неповно та необ`єктивно розглянув справу.

Вважає, щооскільки позивачу було відмовлено у стягненні інфляційних втрат та відсотків за період з 24листопада 2016 року по 01 листопада 2019 року у справі №569/5502/16-ц, тому провадження щодо позовних вимог в цій частині стягнення з відповідачів підлягало закриттю.

Посилалася на те, що до винесення судового рішення у справі №569/5502/16-ц позивач не знав ні дату, коли настав строк виконання зобов`язання відповідачів, ні суму заборгованості, а відповідачі, в свою чергу, не знали про порушення зобов`язань та їх розмір з метою виконання. Тому якщо позивач у даній справі здійснив розрахунок сум, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, на підставі судового рішення у справі №569/5502/16-ц, тому і період їх нарахування мав би відбутися після винесення та набрання чинності судовим рішенням, адже з цього часу у відповідачів виникло зобов`язання за судовим рішенням, а не за договором.

Вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення сум, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки, якщо брати до уваги позицію позивача, що позовні вимоги потрібно обраховувати не з моменту винесення та набрання чинності судовим рішення у справі №569/5502/16-ц, а тоді, коли строк по основній вимогі настав (розпочався) 23листопада 2016 року, тому у такому разі зі спливом строку позовної давності по основній вимозі вважається таким, що пропущений строк позовної давності і по додатковим вимогам.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 рокуу справі №569/5502/16-ц, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29 лютого 2012 року в розмірі 291493,24 грн.

Судом у справі №569/5502/16-ц було встановлено, що Державна іпотечна установа змінила строки виконання зобов'язання, а тому строк виконання зобов'язання настав через 60 календарних днів з дня отримання вимоги позичальником. Проте так як ні позивач, ні відповідач не надали суду доказів дати отримання вказаної вимоги позичальником, з врахуванням строків направлення кореспонденції по місту Києву суд першої інстанції дійшов висновку, що строк виконання зобов'язання настав 23 листопада 2016 року. А тому суд вважав за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість станом на 23 листопада 2016 року.

Також судом у рішенні у справі №569/5502/16-ц було зазначено, що враховуючи що позичальник належним чином не виконувала свої зобов'язання в частині повернення кредиту в суми та строки визначені умовами договору, судом не встановлено що порука поручителя припинилась, суд дійшов до висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі - 302203,54 грн., відсотки за користування коштами станом на 23листопада 2016 року, що становить 22449,24 грн., пеню станом на 23 листопада 2016 року в сумі 1543,88 грн.

В той же час щодо нарахування інфляційних втрат суд у рішенні у справі №569/5502/16-ц вважавза можливе задовольнити вимоги в цій частині частково та стягнути їх за період з 29 червня 2016 року по 23листопада 2016 року в сумі 1296,56 грн. Суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення за період з 24 листопада 2016 року і по 29 вересня 2019 року, оскільки розрахунок проведено без врахування встановлених судом обставин - зміни строку виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення суду було виконано добровільно відповідачем- 07 липня 2021 року, що визнали в судовому засіданні суду першої інстанції представники позивача та відповідачОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що саме неналежне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29 лютого 2012 року, починаючи з 23 листопада 2016 року є преюдиційним фактом. Вважає, що позивач має право на підставі ч.2 ст.625 ЦК України стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за договором та в подальшому 3% річних та інфляційні втрати за невиконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі №569/5502/16-ц, що загалом становить період з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, вказував на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі №569/5502/16-ц позивачу було відмовлено у стягненні інфляційних втрат за період з 24 листопада 2016 року по 29 вересня 2019 року, а тому, на переконання сторони відповідача, провадження у даній справі в частині позовних про стягнення з відповідачів інфляційних втрат з липня 2018 року по 29 вересня 2019 року підлягає закриттю. Решта позовних вимог, на думку сторони відповідача заявлена з пропуском строку позовної давності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних за період з 24 листопада 2016 року по 01листопада 2019 року, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 3 ч.1 ст.255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі №146/318/20 (провадження №61-11374св20) зроблено висновок, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Оскільки рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі №569/5502/16-цбуло відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи інфляційних втрат за період з 24 листопада 2016 року і по 29 вересня 2019 року, а в даній справі позивач заявляє також вимоги про стягнення з відповідачів інфляційних втрат за період з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року, колегія суддів вважає, що провадження у даній справі в частині вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат за період з 07 липня 2018 року по 29 вересня 2019 року підлягало закриттю, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

При цьому, оскільки Державна іпотечна установа при розгляді справи №569/5502/16-ц не заявляла вимог про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 3% річних за невиконання зобов`язання, а відтак відсутні підстави для закриття провадження у даній справі в частині вимог що стосуються стягнення з відповідачів 3% річних за період з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року.

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Невиконання боржником грошового зобов'язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних та інфляційних втрат передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі мали невиконане грошове зобов`язання перед Державною іпотечною установою, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі №569/5502/16-ц.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами були наявні грошові зобов`язання.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі №569/5502/16-ц було виконано 07 липня 2021 року.

З огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, позивач має право на підставі ч.2 ст.625 ЦК України стягнути з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за договором про іпотечний кредит №45/2012-Д від 29 лютого 2012 року та в подальшому 3% річних та інфляційні втрати за час невиконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі №569/5502/16-ц.

З розрахунків наданих позивачем вбачається, що ним здійснені нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про навність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат за період з 07 липня 2018 року по 29 вересня 2019 року, а відтак розрахунок інфляційних втрат повинен здійснюватися за період з 30 вересня 2019 року по 07 липня 2021 року.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I/ 100 - S) *Q/DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню сума інфляційних втрат за період з 30 вересня 2019 року по 07 липня 2021 рокуу розмірі 34385,25грн.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з розрахунком 3% річних за період з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року, наданих позивачем, оскільки він відповідає вимогам Закону.

Отже, з відповідачів підлягають стягненню 3% річних за період з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року у розмірі 28022,59 грн.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що позивач неправомірно просить стягнути з відповідчів суми, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за період до набрання судовим рішенням чинності 02 квітня 2021 року, колегія суддів відхиляє, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення сум, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до правовідносин, визначених ст.625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

З матеріалів справи вбачається, що з даним позовом позивач звернувся 28 грудня 2021 року, позовні вимоги заявляв за період з 07 липня 2018 року по 07 липня 2021 року.

В період з 12 березня 2020 року по 29 червня 2023 року тривав карантин, а тому на період строку дії карантину строки позовної давності були продовжені. За таких обставин позивачем трирічний строк позовної давності не пропущений.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на тяжке фінансово-матеріальне становище відповідача ОСОБА_1 та відповідно наявність підстав для відмови у стягненні інфляційних витрат та 3% річних, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 дійшла висновку про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Так, у справі №902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбачену частиною 2 статті 625 ЦК України і встановили її у розмірі 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96% річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду встановила, що, фактично, визначені договором 96% річних є саме способом отримання кредитором доходу, тому, з метою запобігання такому безпідставному збагаченню, розмір належної до стягнення суми відсотків річних було обмежено. Отже, Велика Палата Верховного Суду допустила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме - встановлення процентної ставки річних на рівні 40 % та 96 %, і її явної невідповідності принципу справедливості та законодавству.

Однак, у даній справі позивачем заявлено до стягнення 3% річних, тобто розмір передбачений законодавством (частиною 2 статті 625 ЦК України), отже, в даному випадку відсутні підстави для зменшення заявленого до стягнення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі №921/94/21, від 18 січня 2024 року у справі №914/2994/22.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України та пропорційності задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 779,86 грн. з кожного, а з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 судовий збір сплачений останньою за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1065,42 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року - скасувати та ухвалити нове.

Провадження по справі в частині позовних вимог за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат за період з 07 липня 2018 року по 29вересня 2019 року закрити.

Позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Державної іпотечної установи, місцезнаходження: місто Київ, бульвар Лесі Українки, 34, три відсотки річних у розмірі 28022 грн. 59 коп. та інфляційні втрати у розмірі 34385 грн. 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Державної іпотечної установи, місцезнаходження: місто Київ, бульвар Лесі Українки, 34, витрати по сплаті судового збору у розмірі по 779 грн. 86 коп. з кожного.

Стягнути з Державної іпотечної установи, місцезнаходження: місто Київ, бульвар Лесі Українки, 34, на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 судові витрати по сплаті судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 1065 грн. 42 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: