ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7750/24 Справа № 202/1648/24 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2024 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі - ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку») звернулося до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який в подальшому змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк», а в подальшому на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено наступні договори: договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 26 березня 2007 року, договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 12 квітня 2007 року, договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 22 травня 2007 року, договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 25 червня 2007 року. У зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань за вказаними договорами ПАТ «УкрСиббанк» у 2009 році звернулися до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовами про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2010 року у справі №2-217/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 квітня 2007 року в розмірі 54928,76 грн. та судові витрати у розмірі 579,29 грн., а всього 55508,05 грн.. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2010 року у справі №2-218/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 травня 2007 року в розмірі 58115,59 грн. та судові витрати у розмірі 611,16 грн., а всього 58726,75 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2010 року у справі № 2-219/10 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 червня 2007 року в розмірі 58670,55 грн. та судові витрати у розмірі 616,71 грн., а всього 59287,26 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2010 року у справі № 2-220/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 26 березня 2007 року в розмірі 49865,74 грн. та судові витрати у розмірі 528,66 грн., а всього 50394,40 грн.

У подальшому між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за Кредитними договорами та Договорами поруки. 11 травня 2019 між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем було укладено Договір №1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення ПАТ «Дельта Банк» на їх користь прав вимоги, зокрема за Договорами про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 0 від 26 березня 2007 року, № від 12 квітня 2007 року, №0 від 22 травня 2007 року, та №0 від 25 червня 2007 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року у справі №2-220/10 (провадження № 6/202/191/2019) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2019 року у справі №2-217/10 (провадження № 6/202/188/2019) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2020 року у справі №2-218/10 (провадження № 6/202/10/2020) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2020 року у справі №2-219/10 (провадження № 6/202/11/2020) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку».

Оскільки відповідачка рішення суду про стягнення заборгованості не виконує, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки три відсотки річних у розмірі 19959,51 грн. та інфляційних втрат у розмірі 98571,36 грн., а всього 118530,87 грн., а також судовий збір у розмірі 3028 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» звернулися з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сума заборгованості була стягнута рішеннями суду у гривні, тому суд першої інстанції помилково посилався на те, що зобов`язання було обумовлено кредитними договорами у доларах США. Суд першої інстанції помилково застосував пункт 18 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України, оскільки прострочення за кредитними договорами виникло більше ніж 14 років тому.

31 липня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Хандога В.В. надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує про те, що позивач просить стягнути грошові кошти саме на підставі ст. 625 ЦК України, а тому суд першої інстанції правомірно застосував пункт 18 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України. Наголошує на тому, що кредитні зобов`язання виникли в іноземній валюті, тому нарахування інфляційних витрат не передбачене.

06 серпня 2024 року позивач надав відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Наголошує, що пункт 18 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України може бути застосовано лише до вимог, які виникли після запровадження воєнного стану. Рішеннями суду заборгованість стягнута у гривнях.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України, у редакції чинній на час подання апеляційної скарги).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 118 530,87 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та апеляційну скаргу подано до набрання чинності Законом України від 19 червня 2024 року № 3831-IX"Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах" Прикінцевими положеннями якого установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк», та в подальшому - на АТ «УкрСиббанк», та відповідачкою було укладено договори про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу.

Так, за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 26 березня 2007 року відповідачка отримала в кредит суму у розмірі 7218 доларів США.

За договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 12 квітня 2007 року відповідачка отримала в кредит суму у розмірі 8019 доларів США.

За договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 22 травня 2007 року відповідачка отримала в кредит суму у розмірі 8019 доларів США.

За договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 червня 2007 року відповідачка отримала в кредит суму у розмір 8019 доларів США.

Через невиконання ОСОБА_1 умов вищезазначених кредитних договорів ПАТ «УкрСиббанк» звернулися до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовами про стягнення з відповідачки заборгованості за вказаними кредитними договорами.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2010 року у справі № 2-217/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 квітня 2007 року в розмірі 54928,76 грн. та судові витрати у розмірі 579,29 грн., а всього 55508,05 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2010 року у справі № 2-218/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 22 травня 2007 року в розмірі 58115,59 грн. та судові витрати у розмірі 611,16 грн., а всього 58726,75 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2010 року у справі № 2-219/10 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 25 червня 2007 року в розмірі 58670,55 грн. та судові витрати у розмірі 616,71 грн., а всього 59287,26 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2010 року у справі № 2-220/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 26 березня 2007 року в розмірі 49865,74 грн. та судові витрати у розмірі 528,66 грн., а всього 50394,40 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року у справі №2-220/10 (провадження № 6/202/191/2019) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2019 року у справі №2-217/10 (провадження № 6/202/188/2019) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку».

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2020 року у справі №2-218/10 (провадження № 6/202/10/2020) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку».

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2020 року у справі №2-219/10 (провадження № 6/202/11/2020) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку».

Зазначеними вище ухвалами вимоги позивача про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчих листів у цих справах до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів були залишені без задоволення.

Вищезазначені рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з відповідача заборгованості виконані не були.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання у кредитних договорах були виражені в іноземній валюті та вказав, що пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, втім не погоджується з підставами відмови, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2023 у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначено наступне: Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22)».

Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст. 625 ЦК України у натуральному зобов`язанні.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі, що переглядається, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2010 року у справі № 2-217/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 квітня 2007 року в розмірі 54928,76 грн. та судові витрати у розмірі 579,29 грн., а всього 55508,05 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2010 року у справі № 2-218/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 травня 2007 року в розмірі 58115,59 грн. та судові витрати у розмірі 611,16 грн., а всього 58726,75 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2010 року у справі № 2-219/10 стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 червня 2007 року в розмірі 58670,55 грн. та судові витрати у розмірі 616,71 грн., а всього 59287,26 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2010 року у справі № 2-220/10 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26 березня 2007 року в розмірі 49865,74 грн. та судові витрати у розмірі 528,66 грн., а всього 50394,40 грн.

В подальшому ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року у справі №2-220/10 (провадження № 6/202/191/2019) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2019 року у справі №2-217/10 (провадження № 6/202/188/2019) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2020 року у справі №2-218/10 (провадження № 6/202/10/2020) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2020 року у справі №2-219/10 (провадження № 6/202/11/2020) здійснено заміну сторони - стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку».

Зазначеними вище ухвалами вимоги позивача про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчих листів у цих справах до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів були залишені без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що враховуючи той факт, що вказаними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили, відмовлено ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» у поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчих листів у справах до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів. Тобто вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, оскільки між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не може бути застосовано положення статті 625 ЦК України.

Враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, апеляційний суд встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову із вказаних вище правових підстав.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення інфляційних витрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України відхиляються.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2024 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

І.Ю. Ткаченко