КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, в справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року в складі судді Саламон О. Б.,

встановив:

13.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Посилався на ті підстави, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька - ОСОБА_1 , до складу спадкового майна увійшла, зокрема, квартира АДРЕСА_1 .

23.05.2013 ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сікуцькому О. А. заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька, за заповітом, посвідченим 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М. М., відповідно до якого все спадкове майно заповідано ОСОБА_2 .

Вказаний заповіт та свідоцтва про право на спадщину за заповітом визнано недійсними на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року у цивільній справі № 757/24826/14-ц, що набрало законної сили.

Відповідно до вказаного рішення суду було визнано за ним право власності в порядку спадкування за законом на частку квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вважав, що саме з 18 серпня 2011 року, тобто з моменту відкриття спадщини після смерті батька, він набув право на частину спірної квартири.

У грудні 2018 року йому стало відомо, що спірна квартира на підставі договору найму (оренди) від 28 квітня 2015 року № 1 була передана відповідачем як орендодавцем у строкове платне користування орендарю - ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери».

Наданими орендарем копіями додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою орендарем, підтверджується факт отримання відповідачем або уповноваженою особою відповідача - ОСОБА_3 , грошових коштів за період з 28.04.2015 до 30.08.2018 на загальну суму 1 155 000 грн.

Оскільки між сторонами будь-які договори щодо квартири чи управління нею не укладалися, то він вважає, що від суми коштів, отриманих відповідачем як дохід від використання квартири, належать йому на праві власності.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 589 500 грн, як 1/2 частину коштів, отриманих відповідачем у вигляді доходу від користування належною позивачу частиною квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право отримати доходи з часу відкриття спадщини, оскільки спадкове майно належить двом спадкоємцям, проте долучені ОСОБА_1 копії розписок позбавлені правового змісту, на їх підставі неможливо встановити суму орендної плати за договором найму (оренди) від 28 квітня 2015 року. Не доведено, що частину грошових коштів за оренду квартири отримала уповноважена особа відповідача. Договором передбачено право ОСОБА_3 отримати грошові кошти лише у сумі 1 000 грн. У матеріалах справи відсутні докази передачі ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 за договором найму (оренди). Надані розписки про отримання грошових коштів є суперечливими, грошові кошти у різних сумах одночасно отримувалися і за договором найму (оренди) від 28 квітня 2015 року, і за додатковими угодами. Вказані у розписках реквізити договорів не є унікальними, а походження розписок є незрозумілим. Суд врахував, що копії наданих позивачем розписок не посвідчені належним чином - на кожному з долучених до справи аркушів розміщено копію двох розписок, але завірені лише розписки нижнього ряду, особою, яка не має прямого відношення до сторін договору оренди. Суд звернув увагу на те, що видача готівки підприємствами оформлюється видатковим касовим ордером або видатковими відомостями. Саме ці первинні документи є тими письмовими доказами якими орендар за договором оренди міг підтвердити факт оплати готівкових коштів фізичній особі - орендодавцю.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Почерняк І. С., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 44 000 грн відмовлено.

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Білан Л. М., про вирішення питання щодо розподілу судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

У задоволенні інших вимог заяви ОСОБА_2 відмовлено.

26.07.2023 ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про недоведеність здійснення розрахунків за договором найму (оренди) від 28 квітня 2015 року.

Зміст усіх та кожної розписки, копії яких додані до позову, містять посилання на договір та на отримання грошових коштів за таким договором. Розписки засвідчені підписом ОСОБА_4 , який є одночасно єдиним засновником та керівником ТОВ "МЮК " Гапоненко Роман і партнери", а також АО "Гапоненко Роман і партнери". Копії розписок були надані ТОВ "МЮК "Гапоненко Роман і партнери" на запит позивача у грудні 2018 року, тому станом на дату створення таких письмових доказів, як і станом на дату розгляду справи, наявність відтиску печатки на копіях розписок, так само як і повна їх відсутність не створюють жодних юридичних наслідків з точки зору належності таких доказів.

ОСОБА_3 був уповноважений договором на отримання орендних платежів та складення розписок, тому видання додаткових документів щодо його уповноваження не вимагалося.

Відповідачем не заперечувався такий факт протягом всього часу розгляду справи, натомість "сумнів" щодо повноважень ОСОБА_3 на складення таких розписок, висловлений представником відповідача у судових засіданнях 07.06.2023 та 20.06.03, свідчать про суперечливу правову поведінку відповідача.

16.10.2023 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання представника позивача про стягнення судових витрат із відповідача на користь позивача у повному обсязі, а заяву представника відповідача залишити без розгляду або відмовити в задоволенні такої заяви у повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання представника відповідача про залишення без розгляду клопотання представника відповідача про стягнення судових витрат, а також проігноровано доводи позивача про неможливість здійснення стягнення судових витрат на користь відповідача у зв`язку з відсутністю попереднього орієнтовного розрахунку понесених судових витрат.

23.10.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Білан Л. М. подала відзив на апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Позивач не навів в апеляційній скарзі обґрунтованих заперечень та не надав доказів на спростування висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

30.10.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Білан Л. М. подала відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року, в якому просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину доходу від користування квартирою АДРЕСА_2 у розмірі 589 500 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Білан Л. М., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування вказаного судового рішення слугувало те, що суд апеляційної інстанції не надав правову оцінку та не перевірив доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено представником ОСОБА_2 у суді першої інстанції ( а.с. 156-157, т. 1).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Почерняк І. С. апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Моргун Д. М. просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про право н а спадщину за заповітом, виданим 24 травня 2013 року приватним нотаріусом Сікуцьким О. А., зареєстрованого в реєстрі за №1234, ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року (з урахуванням додаткових угод) ОСОБА_2 передав ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» в тимчасове оплатне володіння та користування (оренду) приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року у справі №757/24826/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року та постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Сікуцький О. А., про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.

Вказаним рішенням суду, зокрема, визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_6 , посвідчений 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М. М., та визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано 21 вересня 2018 року.

Відповідно до договору дарування від 25 вересня 2018 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

На підтвердження обставин отримання ОСОБА_2 орендної плати від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 на підставі укладеного 28 квітня 2015 року договору найму (оренди) позивач посилався на копії розписок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про отримання коштів, які стосуються отримання орендної плати за період з квітня 2015 року по 24 вересня 2018 року.

Копії вказаних документів були надані ОСОБА_1 на його запит ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери», яке було орендарем нерухомого майна. Копії розписок містять посилання на отримання ОСОБА_2 коштів за договором найму (оренди) від 28 квітня 2015 року № 1 та додатковими угодами №№ 1, 2, 3 від 28 квітня 2015 року, 01 червня 2015 року та 02 червня 2016 року.

Відповідно до положень статей 1218, 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Зокрема, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Право власності спадкоємця на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає з моменту державної реєстрації такого права. До моменту ж такої реєстрації спадкоємцю належить право очікування набуття у власність відповідного спадкового майна (часто поєднане з правом володіння ним), яке в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод повною мірою становить зміст права власності й підлягає захисту національними судами як таке.

Таким чином, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення спадкоємця майнових прав щодо нерухомого спадкового майна.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина перша статті 761 ЦК України).

За загальним правилом саме власник тієї або іншої речі, реалізовуючи право власності, укладає договір найму. Він може це здійснювати безпосередньо або ж за допомогою представника. Проте, не виключається укладення договору найму й особою, якій належать майнові права на предмет найму.

Аналіз частини першої статті 761 ЦК України свідчить, що до особи, якій належать майнові права, відноситься також спадкоємець, який прийняв спадщину у вигляді права власності на нерухоме майно, але не отримав свідоцтво про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права власності на таке майно.

Отже, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи (позивача) прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 189 ЦК України).

Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 359 ЦК України).

З цих підстав, позивач, якому за законом належить частина спадщини у вигляді, зокрема, спірного нерухомого майна, має право на отримання доходів з цього нерухомого майна з часу відкриття спадщини.

Оскільки з часу відкриття спадщини спадкове майно належить двом спадкоємцям, то, застосовуючи статтю 359 ЦК України, доходи від використання спільного майна, зокрема, у вигляді орендної плати, повинні розподілятися між спадкоємцями відповідно до їхніх часток у спадщині за відсутності інших домовленостей між ними.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з часу відкриття спадщини спадкове майно належить двом спадкоємцям, а тому позивач набув право на грошові кошти від використання спільного майна, зокрема, у вигляді орендної плати, відповідно до його частки у спадщині -1/2.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення 1/2 частини грошових коштів, отриманих за здачу в найм (оренду) квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності здійснення розрахунків за договором найму (оренди) №1 від 28 квітня 2015 року та отримання ОСОБА_1 грошових коштів за вказаним договором.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження обставин отримання ОСОБА_2 орендної плати від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 на підставі укладеного 28 квітня 2015 року договору найму (оренди) позивач посилався на копії розписок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про отримання коштів, які стосуються отримання орендної плати за період з квітня 2015 року по 24 вересня 2018 року.

Копії вказаних документів були надані ОСОБА_1 на його запит ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери», яке було орендарем нерухомого майна.

Копії розписок містять чіткі посилання на отримання ОСОБА_2 коштів за договором найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року та додатковими угодами №1, 2, 3 від 28 квітня 2015 року, 01 червня 2015 року та 02 червня 2016 року.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував факт укладення ним договору оренди квартири з ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» та подовження дії договору оренди протягом спірного періоду.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів на спростування наданих ОСОБА_1 доказів, а також не надав доказів на спростування розміру отриманої орендної плати за строк оренди з квітня 2015 року по 24 вересня 2018 року.

Матеріали справи не містять доказів існування між ОСОБА_2 та ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» інших договірних правовідносин, ніж оренда.

Надані ОСОБА_1 копії розписок є належними доказами отримання відповідачем ОСОБА_2 коштів за договором оренди найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року та додатковими угодами до нього.

Висновки суду першої інстанції про відсутність повноважень у отримувача коштів ОСОБА_3 за укладеним відповідачем договором оренди, а також неможливість доведення факту передачі коштів за договором від ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» розписками є необґрунтованими.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та умовам договору оренди. Пунктом п. 4.2. договору оренди найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери», передбачено, що орендна плата сплачується безготівково на вказаний у реквізитах розрахунковий рахунок орендодавця або готівкою під розписку орендодавцю або його представнику. Пунктом 9.5. договору визначена уповноважена особа представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Відповідно до наданих ОСОБА_1 копій розписок та наведених розрахунків, 1/2 частина коштів, отриманих ОСОБА_2 як орендна плата за договором найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року з урахуванням додаткових угод, становить 589 500,00 грн. Вказана сума коштів відповідає умовам договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року з урахуванням додаткових угод.

Будучи стороною договору та маючи у своєму розпорядженні всі документи, пов`язані із укладенням і виконанням договору, ОСОБА_2 не спростував наданих позивачем розрахунків.

А тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини доходу від користування квартирою АДРЕСА_1 в сумі 589 500,00 грн є доведеними.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанцій про недоведеність заявлених позовних вимог не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У визначенні початкового моменту строку позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2023 року у справі №760/17256/19-ц зазначив, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року в справі №757/24826/14-ц, про визнання заповіту недійсним та визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на частку квартири АДРЕСА_1 , було залишено ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року та постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року без змін.

Саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача 1/2 частини суми грошових коштів, отриманих ним в результаті передачі в оренду квартири АДРЕСА_1 , а у відповідача - обов`язок повернути отримані грошові кошти за передання майна в оренду, оскільки підстава, на якій вони були набуті в період з квітня 2015 року по серпень 2018 року, після набуття вищевказаним судовим рішенням законної сили, відпала.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошових коштів.

Враховуючи наведене, а також те, що після набуття судовим рішенням законної сили, та після того, як в грудні 2018 року він дізнався про передання належного йому майна в оренду, позивач у вересні 2019 року звернувся до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права, підстави для висновку про те, що він пропустив строк позовної давності відсутні.

Доводи відповідача про те, що позивач вважав себе власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 з часу відкриття спадщини ( 18.05.2011), а тому міг довідатися про порушення свого права з часу передання вказаної квартири в оренду (05.05.2015), є необґрунтованими.

Матеріали справи не містять доказів можливості ОСОБА_1 користуватись належним йому спадковим майном з часу відкриття спадщини, а також доказів обізнаності останнього до грудня 2018 року про передачу ОСОБА_2 спірної квартири в оренду ТОВ "Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери" на підставі договору найму (оренди) від 28 квітня 2015 року.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року та додаткове рішення цього суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з цим, понесені ОСОБА_1 витрати по сплату судового збору в сумі 47 160 грн, з яких: 5 895,00 грн - за подання позовної заяви, 8842,50 грн - за подання апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року, 11 790,00 грн - за подання касаційної скарги, 8 842,50 грн - за подання апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року, 11 790,00 грн - за подання касаційної скарги.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу відповідача.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 (провадження № 61-16723 св 20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У позовній заяві позивачем зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних із представництвом його інтересів в суді першої інстанції у розмірі до 50 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надав суду копію укладеного з АБ «Марини Богуш «Алтана» договору про надання правової допомоги від 15 листопада 2022 року та акту №1 про надану правову допомогу від 26 червня 2023 року, відповідно до яких розмір витрат на правничу допомогу склав 44 000,00 грн. (20 000,00 грн. - фіксована ставка за ознайомлення з матеріалами справи, підготовку процесуальних документів, 24 000,00 грн. - за представництво прав позивача в судових засіданнях).

Відповідачем не надано доказів неспівмірності вказаних витрат.

З урахуванням фактичного обсягу наданих АБ "Марини БОгуш "Алтана" юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, колегія суддів вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції в сумі 44 000 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину доходу від користування квартирою АДРЕСА_1 в сумі 589 500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 47 160 грн витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 44 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.08.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук