КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/34918/23

13 серпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кравця Дмитра Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Сіромашенко Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дітей,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року позивачка, інтереси якої представлені адвокатом Напрієнко М.В., звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила збільшити розмір аліментів, встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.09.2018 року у справі №756/7897/16-ц, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн., щомісячно, починаючи з 17.06.2016 року на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 50070,00 грн., та у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 17.06.2016 на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 50070,00 грн., щомісячно для дитини відповідного віку з наступною індексацією відповідно до закону з дня подання даного позову до суду та до досягнення дітьми повноліття.

Позов обґрунтовує тим, що 01.09.2007 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.02.2017 року шлюб між сторонами розірвано. 12.09.2018 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 2000,00 грн. щомісячно починаючи з 17.06.2016 року і до досягнення ними повноліття.

Зазначає, що діти продовжують проживати з позивачем та перебувають, на її утриманні. На даний час діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшуються потреби в їх утриманні, навчанні, лікуванні, розвитку та іншому. Аліментів, які стягуються з відповідача, в умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму недостатньо для матеріального утримання дітей, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. А тому, позивач просить змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на її користь, оскільки відповідач має можливість платити більшу суму аліментів на утримання своїх дітей, хоча і офіційно не працевлаштований.

15.02.2024 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що з часу присудження аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. на кожну дитину обставини суттєво не змінились, а тому вимога про збільшення розміру аліментів є безпідставною. Зазначає, що майновий стан відповідача не зазнав змін, ним не було набуто нового цінного рухомого чи нерухомого майна.

Крім того, постановою Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м Києві від 11.01.2019 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 було накладено арешт на все майно боржника, у тому числі і на грошові кошти відповідача. Постановою Іваничівського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.05.2021року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках відповідача, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника. Вказує, що позивачка у своїй позовній заяві стверджує, що її витрати на утримання двох дітей становлять понад 200 000,00 грн. щомісячно, що очевидно свідчить про її можливість належного матеріального забезпечення дітей.

Разом із тим, додані до позовної заяви копії чеків не підтверджують витрати позивачки у заявленому розмірі, оскільки частина витрат у чеках не є тими витратами, які здійснюються на дітей.

11.03.2024 року представником позивачки подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що більше п`ятнадцяти років відповідач офіційно не працює, не бажає вживати якісь заходи для пошуку роботи, однак його статки та статки його дружини і матері збільшуються. Вказує, що ймовірно шлюб між відповідачем та ОСОБА_5 було офіційно розірвано, виключно у зв`язку із арештом рахунків відповідача державною виконавчою службою, через невиконання аліментних зобов`язань, що не спростовано відповідачем.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року відмолено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що діти продовжують проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. Вказують, що діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшуються потреби в їх утриманні, навчанні, лікуванні, розвитку тощо. Аліменти які платить відповідач недостатні для утримання дітей, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Вказує, що відповідач має змогу сплачувати більший розмір аліментів, оскільки має спільне право власності на нерухомість (частину нерухомості, спільне право власності на транспортні засоби, є власником грошових коштів, які використовує для отримання прибутку. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не були спростовані відповідачем. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він вказує на законності рішення суду першої інстанції та на безпідставності доводів апеляційної скарги .

Вказує, що майно яке було оформлене на його вже колишню дружину ОСОБА_5 з якою від розійшовся в 2021 році пов`язане з її попереднім чоловіком чи коштами її батьків.

Вказує, що посилання позивачки на покращенні його матеріального стану є голослівними та не відповідають дійсності. Зазначає, що 28 грудня 2021 року був розірвано його шлюб з ОСОБА_5 а тому здобутки його колишньої дружини не стосуються даної справи. Вказує, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 жодного майна у спільній сумісній власності подружжя придбано не було, що підтверджується наданими ним доказами. З огляду на викладене вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що матеріальний стан сторін з моменту прийняття судового рішення про стягнення аліментів не змінився.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, з 01.09.2007 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.02.2017 року.

Від шлюбу у сторін народилась спільні діти, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

12.09.2018 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4000, 00 грн., щомісячно починаючи з 17.06.2016 року та до досягнення дітьми повноліття.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявності обставин, передбачених ст. 192 СК України, на що вона посилалась у позовній заяві.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 181 СК України стягнення аліментів у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі здійснюється за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з ким проживає дитина.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що їх спільні з відповідачем діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів. При цьому, у відповідача покращився матеріальний стан.

Слід зауважити, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі") (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13).

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З рахуванням наведених норм права, з огляду на встановлені судом обставини та наявні матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачкою не надано доказів погіршення її матеріального стану чи покращення матеріального стану відповідача з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів, що могло слугувати підставою для збільшення розміру аліментів.

Посилання в апеляційній скарзі, що під час перебування відповідача в шлюбі з ОСОБА_5 було набуто спільне майно апеляційний суд відхиляє оскільки немає підтвердження, що це майно є спільною власністю відповідача та ОСОБА_5 та як і не має підтвердження поліпшення матеріального стану відповідача.

Доказів погіршення матеріального стану позивачки та будь-яких доказів збільшення витрат на продукти харчування, ліки, одяг, взуття для дитини, його навчання, тощо, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачка не довела існування обставин, які є підставою для збільшення розміру аліментів, визначеного судовим наказом, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивачки з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що дана справа згідно п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кравець Дмитра Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Головуючий: Судді: