Справа № 352/1418/24
Провадження № 22-ц/4808/1153/24
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Василишин Л.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Кузнєцов В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Краюшкіна Олександра Сергійовича на рішення Тисменицького районного суду від 13 червня 2024 року, ухвалене в складі судді Струтинського Р.Р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив розірвати шлюб між ними, зареєстрований у виконавчому комітеті Підліської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 14.02.2017 року.

В обґрунтування позову зазначив, що 14.02.2017 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 , у якому в них народилися двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спершу спільне життя сторін складалося добре. Однак через певний час у них виникли різні погляди на сімейні відносини, в результаті чого зникло взаєморозуміння та довіра у спілкуванні, з`явилися скандали та сварки, що негативно впливало на позивача та дітей. Подружні відносини між ними припинились з вересня 2023 року. Сім`я фактично розпалася, а збереження шлюбу суперечить його інтересам.

Тому просив розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 14.02.2017 року у виконавчому комітеті Підліської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області.

Рішенням Тисменицького районного суду від 13 червня 2024 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 лютого 2017 року у виконавчому комітеті Підліської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №1, розірвано. Малолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_2 .

На вказане рішення суду представник позивача - адвокат Краюшкін О.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач не заявляв вимогу про визначення місця проживання дітей. Натомість суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання, яке по своїй суті не являється позовною вимогою.

Вказує, що суд задовольнив вимогу відповідачки, яка була заявлена нею в поданій заяві, де вона просила суд залишити дітей проживати з нею. Але така заява не є заявою по суті справи.

При цьому суд не з`ясував чи існує спір між батьками щодо визначення місця проживання дітей, не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, не з`ясував стан здоров`я батьків та дітей, матеріальне становище матері, житлово-побутові умови проживання та думку дітей. Хоча вимога про визначення місця проживання дітей має вирішуватись з дотриманням норм щодо обов`язкової участі органу опіки та піклування, надання ним висновку про доцільність проживання дітей з одним із батьків, характеристик з місця проживання, роботи, місця навчання дітей ( гуртків), медичних довідок щодо стану здоров`я батьків та дітей, довідок про матеріальне становище батьків та акту обстеження житлово-побутових умов.

Крім того вказує, що у позивача із відповідачкою наявний спір щодо проживання дітей, і він заперечує щодо їх проживання з матір`ю.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення питання про залишення проживання дітей з матір`ю.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Краюшкін О.С. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою відповідачки не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, ураховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Тисменицького районного суду від 13 червня 2024 року оскаржується лише в частині зазначення про залишення малолітніх дітей проживати з матір`ю, то в іншій частині не переглядається.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.02.2017 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Підліської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 03.05.2024 року. Прізвище відповідачки до реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 , після - ОСОБА_6 (а.с. 3).

Згідно копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , які видані повторно 03.05.2024 року, у батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка ОСОБА_4 (а.с. 4, 5).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що є підстави для розірвання шлюбу між сторонами. При цьому зазначив малолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати з матір`ю ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується із таким рішенням місцевого суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104 та частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин 3, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

У постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 (провадження №61-6809св21) Верховний Суд вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

В постанові від 18 липня 2022 року у справі №405/4659/21 (провадження №61-5775св22) Верховний Суд зазначив, що судове рішення про залишення проживання дитини разом із матір`ю не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характер.

У справі, що переглядається, відповідачка ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила прийняти рішення про розірвання шлюбу, залишити дітей з нею (а.с. 13).

Апелянт в апеляційній скарзі вказує, що у них із відповідачкою наявний спір щодо проживання дітей разом матір`ю.

Однак матеріали справи не містять доказів наявності такого спору між сторонами. Також відповідні позовні вимоги ні позивач, ні відповідач не пред`являли, і суд такі не вирішував.

Тому доводи апелянта про те, що судом не враховано всіх обставин справи, не з`ясовано про наявність такого спору між сторонами та не залучено до участі у справі орган опіки та піклування щодо вирішення питання про визначення місця проживання дітей, є необґрунтованими. Під час розірвання шлюбу сторони не звертались в суд з позовом про визначення місця проживання їхніх дітей.

Натомість, у цій справі позивач не надав суду першої інстанції заперечень проти залишення дітей проживати з матір`ю, як і не надав жодного доказу на підтвердження того, що місцем проживання дітей після припинення фактичних шлюбних відносин подружжя є місце проживання батька, а також що між сторонами наявний спір про це.

Також матеріли справи не містять даних про те, що залишення проживання дітей разом з матір`ю суперечить їх інтересам, а батько свої права на визначення місця проживання дітей вирішує в іншому судовому провадженні.

Схожі висновки містяться в постанові Верховного суду від 18 липня 2022 року в справі №405/4659/21 (провадження №61-577св22)).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд згідно принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах вимог позову про розірвання шлюбу залишив проживати дітей з матір`ю, чим лише констатував місце проживання дітей, не визначаючи його.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог і вирішив позовну вимогу про визначення місця проживання дітей не заслуговують на увагу.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що сторони не позбавлені права врегулювати питання про визначення місце проживання дітей, зміну їхнього місця проживання, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні дітей тощо за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку шляхом пред`явлення відповідного позову.

Судове рішення, в якому зазначено про залишення проживання дітей з матір`ю, не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дітей та не носить преюдиційного характеру.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Краюшкіна Олександра Сергійовича слід залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 13 червня 2024 року - без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом вирішено апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави зміни розподілу судових витрат у цій справі.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи про розірвання шлюбує малозначними.

Відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Краюшкіна Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Л.В. Василишин

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.