КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 753/410/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7660/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати грошові кошти спільною сумісною власністю подружжя, здійснити розподіл спільного майна шляхом визнання за позивачем права особистої приватної власності на частину грошових коштів та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в рахунок частки у спільному сумісному майні.

17 січня 2024 року відповідачем було заявлено клопотання про забезпечення доказів шляхом витребування доказів, допиту свідка та огляду доказу, а саме просив:

- витребувати у АТ «Правекс Банк» відомості щодо договору позики, укладеного ОСОБА_2 , за період з 2013 по 2015 рік з датами погашення позики;

- витребувати у ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відомості про рахунки ОСОБА_2 та рух коштів по ним за період з 2014 по 2020 роки;

- витребувати в АТ «Сенс Банк» відомості про рахунки ОСОБА_2 та рух коштів по ним за період з 2014 по 2020 роки;

- витребувати від Державної податкової служби України відомості щодо доходів ОСОБА_2 за 2014-2020 роки;

- допитати в судовому засіданні ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 ;

- оглянути в судовому засіданні оригінал закордонного паспорту ОСОБА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року (протокольною) у задоволенні клопотання було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким клопотання про забезпечення доказів задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03 грудня 2014 року по 17 травня 2018 року, та просила визнати грошові кошти в розмірі 2 253 548,50 гривень спільною сумісною власністю подружжя та здійснити розподіл вказаного майна шляхом визнання за нею права власності на грошові кошти в розмірі 1 126 742,25 гривень.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року підготовче засідання було закрито, призначено справу до розгляду по суті.

Звертаючись у січні 2024 року із заявою про забезпечення доказів, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що у листопаді 2023 року Національним агентством з питань запобігання корупції було відкрито доступ до реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з якого йому стало відомо про наявні у позивача кошти станом на момент подання декларації за 2020 рік. Зазначав, що отримана з декларації інформація свідчить про те, що ОСОБА_2 забрала особисто грошові кошти із сімейного бюджету. З урахуванням викладеного, вважав, що існує необхідність у витребуванні доказів: у АТ «Правекс Банк» щодо договору позики, укладеного ОСОБА_2 , за період з 2013 по 2015 рік з датами погашення позики; у ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про рахунки ОСОБА_2 та рух коштів по ним за період з 2014 по 2020 роки; в АТ «Сенс Банк» відомості про рахунки ОСОБА_2 та рух коштів по ним за період з 2014 по 2020 роки; в Державної податкової служби України відомості щодо доходів ОСОБА_2 за 2014-2020 роки. Вказував, що вказані докази підлягають витребуванню в порядку їх забезпечення, оскільки терміни зберігання такої інформації можуть бути вичерпані.

Також відповідач в порядку забезпечення доказів просив допитати в якості свідка мати позивача - ОСОБА_3 , а також оглянути його закордонний паспорт.

Протокольною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року у задоволенні клопотання було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що таке клопотання було подано після закриття підготовчого провадження. Такий висновок суду є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що він не знав і не міг знати про наявність у позивача грошових коштів готівкою, про які було зазначено нею в поданих деклараціях, оскільки доступ до реєстру декларацій було закрито з 28 жовтня 2020 року до 10 грудня 2023 року. Вказує, що відмовою у задоволенні клопотання суд позбавив відповідача можливості довести обставини перебування коштів у позивача, що свідчило б про відсутність предмету спору. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України основою цивільного процесу є принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом.

Оскільки отримання позитивного судового рішення залежить від обсягу наданих належних, достовірних та допустимих доказів законодавець з метою сприяння сторонам в поданні відповідного доказу передбачив механізм доказування сторонами своїх вимог або заперечень за допомогою певних процесуальних дій.

Так, цивільним процесуальним законодавством передбачено механізм витребування доказів як способу забезпечення доказів (ст. 116 ЦПК України) та витребування доказів (ст. 84 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Частиною 1 ст. 116 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Аналізуючи у системному зв`язку положення ч. 1 ст. 84 та ч. 1 ст.116 ЦПК України можливо чітко визначити, що метою заяви про забезпечення доказів є допомога особам, котрі беруть участь у справі, одержати для подання до суду докази, отримання яких у майбутньому може стати неможливим або ускладненим. Забезпечення доказів спрямоване на недопущення їх знищення чи втрати. При цьому такі докази мають існувати на момент подання заяви про забезпечення доказів і особа, яка подає відповідну заяву, повинна вказати на обставини, що можуть свідчити про те, що в майбутньому певний доказ може бути втрачений, або його стане складніше подати.

За приписами ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів обов`язково зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

З виділених матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до суду із заявою про витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, посилаючись на те, що існує ризик, що термін зберігання витребуваної інформації буде вичерпано.

Доводів про те, у зв`язку з чим є підстави припускати, що такий засіб доказування, як допит свідка або огляд закордонного паспорту відповідача, може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим, заява про забезпечення доказів та апеляційна скарга не містять.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В пункті 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України закріплено, що завданням підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Частиною 2 ст. 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та у разі необхідності розглядає відповідні заяви; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання, тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Положеннями ст. 209 ЦПК України визначено, що завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Частиною 3 ст. 116 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви. При цьому вказана стаття не містить положень щодо можливості забезпечення доказів на будь-якій стадії судового розгляду.

Матеріали справи свідчать про те, що заява про забезпечення доказів була подана ОСОБА_1 після закриття підготовчого провадження. Відповідач не просив суд про поновлення строку для подання доказів та їх забезпечення.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

В даному випадку справа перебуває на розгляді в суді з березня 2019 року, тобто тривалий термін, та містить значний обсяг матеріалів. Підготовче провадження проводилось судом протягом більше року, сторони скористались своїми процесуальними правами щодо подання клопотань та доказів, на яких ґрунтуються їх доводи та заперечення.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання про забезпечення доказів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 зазначав, що виявлена ним інформація в реєстрі декларацій щодо задекларованих ОСОБА_2 грошових коштів є підставою для їх поділу за його вимогами, оскільки такі кошти є спільним майном подружжя. При цьому в даній справі ОСОБА_1 із зустрічними позовними вимогами не звертався.

Поряд з цим, в суді апеляційної інстанції відповідач надав пояснення, що він звернувся з окремим позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а отже не позбавлений права доводити вказані ним обставини, в тому числі шляхом забезпечення доказів, у зазначеній справі.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 14 серпня 2024 року.

Головуючий

Судді