Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/876/24

23 серпня 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Шишка О. А.,

з участю: секретаря Сіщук Г. Б.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Богородчанської селищної територіальної громади в особі Богородчанської селищної ради про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Богородчанської селищної територіальної громади в особі Богородчанської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_3 , які були зареєстровані та проживали у власному житловому будинку в АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок мав статус колгоспного двору, головою якого був батько ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про право власності. Іншим членом колгоспного двору була мати ОСОБА_3 . Отже враховуючи положення законодавства про колгоспний двір батькам згадане володіння належало по 1/2 частці за кожним. Після смерті батька мама прийняла спадщину фактом спільного проживання, однак свої спадкові права на будинок не оформила. За життя мама 10.02.2006 року склала заповіт і все своє майно заповіла синові (братові позивачки) ОСОБА_2 , який від отримання спадщини відмовився на її користь, про що написав відповідну заяву у нотаріуса. Зазначає, що в даний час вона є єдиним спадкоємцем майна, що належало її батькам, інших спадкоємців немає. 17 квітня 2024 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва на право на спадщину, однак постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі такого свідоцтва з тих причин, що житловий будинок, відноситься до колгоспного двору, і нотаріус не має можливості встановити інших членів колгоспного двору та їхні частки.

Оскільки в інший спосіб, окрім звернення до суду, не може підтвердити своє право власності на успадковане домоволодіння, просить суд ухвалити відповідне рішення.

Позивачка надала суду заву, відповідно до якої просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в підготовче засідання не з`явився, у поданій заяві вимоги позову визнав, просив проводити розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, оскільки представник відповідача позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання представником відповідача позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити.

Згідно зі ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Старуня померла мама позивачки ОСОБА_3 . Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України в день її смерті відкрилася спадщина на все належне їй за життя майно, в тому числі, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 17 квітня 2024 року секретарем Старунської сільської ради за №880, згідно з яким все своє майно заповіла своєму сину - брату позивачки ОСОБА_2 (а.с.13).

ОСОБА_2 від отримання спадщини відмовився на користь позивачки, про що надав відповідну заяву (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 20.05.1991 року виконавчим комітетом Старунської сільської ради, житловий будинок на АДРЕСА_1 належав членам колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_2 (а.с. 11).

Відповідно до даних погосподарської книги станом на 1991 рік у господарстві на АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Даними технічного паспорту підтверджується, що до складу домоволодіння на АДРЕСА_1 входять: житловий будинок, чотири сараї, вбиральня, колодязь (а.с.19-23).

Відповідно до довідки Старунського старостинського округу від 21.11.2023 року ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований та проживав на АДРЕСА_1 . На день його смерті за вказаною адресою була зареєстрована та проживала дружина ОСОБА_3 (а.с.10).

Відповідно до довідки Старунської сільської ради від 07.10.2020 року ОСОБА_3 , була зареєстрована та проживала на АДРЕСА_1 . На день її смерті за вказаною адресою була зареєстрована та проживала дочка ОСОБА_1 (а.с.9).

Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.

На час припинення колгоспного двору батьки позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були власниками будинковолодіння, тобто їм належало на праві особистої власності спірне домоволодіння, як членам колишнього колгоспного двору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зі вступом в дію 15.04.1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовані, а ті члени двору, які не втратили частку в майні колгоспного двору на момент припинення його існування, стали співвласниками у рівних частках.

З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок на АДРЕСА_1 відноситься до колгоспного двору, головою колгоспного двору був ОСОБА_2 , а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, однак не оформила своїх спадкових прав..

Позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою державного нотаріуса Войташека І.І. від 17 квітня 2024 року у видачі такого їй відмовлено у зв`язку з тим, що житловий будинок відноситься до колгоспного двору, і нотаріус не має можливості встановити інших членів колгоспного двору та їхні частки (а.с.7).

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Так, постановою у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.

Відповідно до абз.3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є фактичним власником цього майна, це право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця й після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання права власності на будинок та господарські споруди підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації.

Позивачка ОСОБА_1 правомірно, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння її право власності слід визнати в судовому порядку.

На підставі викладеного, ст. 11, 16, 182, 392, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України ст.120, 123 ЦК УРСР, керуючись ст. 200, 206, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 30.08.2024 року.

Головуючий О. А. Шишко