Справа № 357/4265/24
Провадження № 2/357/3954/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., за участю секретаря судового засідання Каплічної Ж.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

01.03.2024 представник позивача звернувся до суду з даною заявою, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, яка зареєстрована судом 19.03.2024, мотивуючи тим, що згідно особового рахунку № НОМЕР_1 , відповідачі за період з 01.02.2016 по 01.02.2024 мають заборгованість за теплову енергію у розмірі 51981,57 грн та в добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги не виконують. КП БМР «Білоцерківтепломережа» їм було надіслано претензію про наявність заборгованості з вимогою сплатити у добровільному порядку, але боржники не відреагували на дану пропозицію та не сплатили борг. Тому, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» суму боргу за теплову енергію за період з 01.02.2016 по 01.02.2024 у розмірі 51981,57 грн, в порядку ст. 625 ЦК України, за період з 01.02.2016 по 23.02.2022, інфляційні втрати у розмірі 8691,40 грн і 3% річних у розмірі 3147,50 грн, та судові витрати у розмірі 3028,00 грн.

21.03.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

17.05.2024 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено заочне рішення у справі, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість за теплову енергію за період з 01.02.2016 по 01.02.2024 у розмірі 51981,57 грн, за період з 01.02.2016 по 23.02.2022 інфляційні втрати 8691,40 грн і 3% річних 3147,50 грн, всього 63820,47 грн та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

06.06.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, що зареєстрована судом 17.06.2024, в якій просила скасувати заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2024 у справі №357/4265/24 мотивуючи тим, що 17.05.2024 в застосунок «Дія» їй надійшла копія вказаного заочного рішення, але копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками вона не отримувала. Їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_2 належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 . Шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі 2-2488/11 від 07.06.2011 та після розлучення вона переїхала разом з дітьми на орендовану квартиру. Дійсно місце її проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , але за місцем своєї реєстрації вона не проживає з 2011 року, а в червні 2017 року вона вдруге вийшла заміж. На даний час вона проживає зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 . Між нею та ОСОБА_2 , була усна домовленість про те, що так як він проживає в спільній квартирі, він сплачує за комунальні послуги, оскільки вона вимушена винаймати собі житло. Про те, що КП БМР «Білоцерківтепломережа» подала в суд позов, і що відбувається судовий розгляд вона не знала. Повісток вона не отримувала, ніяких документів з суду на її ім`я не надходило, позовної заяви вона також не отримувала і не знає її зміст, а відповідач ОСОБА_2 жодних документів їй не передавав. Що стосується заперечення проти позовних вимог та доказів, якими вони обґрунтовуються, то позивачем пред`явлено позов за період поза строками позовної давності з 01.02.2016 по 01.02.2024, тобто за 8 років. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із рішення суду, позивач на підтвердження наявності заборгованості відповідачів за комунальні послуги надав розрахунковий лист абонента по особовому рахунку № НОМЕР_1 , а також тарифи за послуги з централізованого опалення та підігріву води для населення установлені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг за № 1171 від 31.03.2025, № 1392 від 09.11.2017 та № 1738 від 10.12.2018. Погодитися із нарахуваннями за теплопостачання вона не може, оскільки сам по собі розрахунковий лист абонента по особовому рахунку не є доказом, який підтверджує надання послуг, а також правильність розподілу їх обсягів. Позивачем не надано доказів про обсяги споживання теплової енергії, а також яким чином здійснювався розподіл обсягів теплової енергії, відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 чи відповідно до Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу. Позивачем не надано жодних розрахунків, а лише місячне нарахування. Відсутні докази, що надані послуги відповідали температурному графіку теплової мережі в частині температури подавального трубопроводу. Тому, оскільки, їй не було відомо про розгляд даної цивільної справи, вона була позбавлена можливості подавати докази та заперечувати проти позову, подавати заяви з процесуальних питань, вважає, що є підстави для скасування заочного рішення.

08.07.2024 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області постановлено ухвалу, якою скасовано заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 17.05.2024 у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи на 31.07.2024.

18.07.2024 відповідачка - ОСОБА_1 подала до суду відзив на позов мотивуючи тим, що позивачем пред`явлено позов за період поза межами строків позовної давності з 01.02.2016 по 01.02.2024, тобто 8 років, що є підставою для відмови у позові, враховуючи, що жодної сплати заборгованості у вказаний період нею не здійснювалося. Також, вона не погоджується із нарахуваннями за теплопостачання, оскільки сам по собі розрахунковий лист абонента по особовому рахунку не є доказом, який підтверджує надання послуг, а також правильність розподілу їх обсягів. Позивачем не надано доказів про обсяги споживання теплової енергії, а також яким чином здійснювався розподіл обсягів теплової енергії, відповідно до Правил надання послуги з теплопостачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 830 чи відповідно до Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого повноважним органом тарифу. Позивачем не надано жодних розрахунків, а лише нарахування, відсутні докази, що надані послуги відповідали температурному графіку теплової мережі в частині температури подавального трубопроводу, з урахуванням Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 30.09.2021. Тому, просила застосувати позовну давність у справі та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

18.07.2024 відповідач - ОСОБА_2 направив до суду заяву, що зареєстрована судом 23.07.2024, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, застосувати строки позовної давності у справі та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи тим, що позивачем пред`явлено позов за період з 01.02.2016 по 01.02.2024, тобто за 8 років, та ним у вказаний період не здійснювалися жодних оплат, а пропущення строків подання позову є підставою для відмови у задоволені вимог позивача.

23.07.2024 представник позивача, за довіреністю у справі ОСОБА_3 , подала до суду відповідь на відзив, мотивуючи тим, що підстав для застосування строків позовної давності немає, оскільки відповідачі здійснювали оплату заборгованості, у зв`язку з чим строк переривався. Квартира, яка належить відповідачам, знаходиться у багатоповерховому будинку, який оснащений приладом обліку теплової енергії. Нарахування за надані послуги за вказаною квартирою, як і усім споживачам послуг житлового будинку, здійснюється згідно показань обліку будинкового приладу теплової енергії, що відображається сторонами в двосторонніх актах про використану по будинку теплову енергію по приладах обліку у вигляді опалення, підігрітої води, пари у відповідності до ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» споживачами в будинку АДРЕСА_4 за період з лютого 2016 по лютий 2024 року. Обсяг спожитих Гкал, визначений згідно показників будинкового засобу обліку теплової енергії, розподіляється між житловою та нежитловою частинами будинку пропорційно їх опалювальної площі. Після обчислення обсягу Гкал житловою частиною, визначається кількість Гкал, що була витрачена для обігріву 1 кв.м. (обсяг спожитих Гкал житловою частиною/опалювальна площа житлової частини). Для визначення спожитого обсягу Гкал конкретною квартирою необхідно кількість Гкал, що були витрачені для обігріву 1 кв.м., помножити на опалювальну площу такої квартири. Початок та закінчення опалювального періоду на території Білоцерківської територіальної громади здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, виходячи з кліматичних умов. Тому, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання позивач повідомлений належним чином, 16.07.2024 представник позивача, за довіреністю у справі ОСОБА_3 , подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника КПБМР «Білоцерківтепломережа» та заяву, в якій просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що згідно розрахункового листа абонента відповідачами сплачувалася частково заборгованість, що свідчить про переривання строків позовної давності, тому заява відповідачів в даній частині не заслуговує на увагу.

Відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Суд, в порядку п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін, оскільки вони повідомлені належним чином про розгляд справи, подали заяви щодо спору, представник позивача за довіреністю у справі ОСОБА_3 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідач - ОСОБА_2 заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а наявні у справі матеріали та подані сторонами докази, дають підстави суду ухвалити рішення у справі.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм вбачається, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Встановлено, що згідно рішення Білоцерківської міської ради від 23.12.2005 року за №388 (а.с.11), виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді комунальної власності м. Біла Церква є КП БМР «Білоцерківтепломережа» - позивач у справі. Тарифи за послуги з централізованого опалення та підігріву води для населення установлені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг за № 1171 від 31.03.2015, № 1392 від 09.11.2017 та № 1738 від 10.12.2018 (а.с.12-14).

Згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру від 20.03.2024 (а.с. 22-25), відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи (а.с. 53-57), вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 червня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2011 року, у справі № 2-2488/11, яке набрало законної сили 18.06.2011, шлюб між ними було розірвано. Відповідачка - ОСОБА_1 , на підставі Договору оренди жилого приміщення від 15 січня 2021 року, проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-10), право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване 13.03.2006 за відповідачами, по 1/2 частині за кожним, на підставі договору купівлі продажу від 11.03.2006 за № 1009.

З розрахункового листа абонента по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритого за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 4-5), вбачається, що заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 51981,57 грн утворилася за період з 01.02.2016 по 01.02.2024, оскільки у вказаний період відповідачами не сплачувалися кошти за надані послуги у повному обсязі.

З матеріалів справи (а.с.113-169), вбачається, що в будинку АДРЕСА_4 розміщений прилад обліку теплової енергії та у двосторонніх актах, які складені щомісячно у спірний період, зафіксовані показники приладу обліку щодо використаної по будинку теплової енергії.

З матеріалів справи (а.с. 8) вбачається, що позивач, в порядку досудового врегулювання спору, направляв відповідачам претензію з вимогою щодо сплати заборгованості, однак, вони жодних дій щодо сплати боргу не вчинили.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004 року, виконавцем послуг з центрального опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація ).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004 року, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, формує в межах своєї компетенції державну політику щодо встановлення цін на природний газ, тарифів на транспортування та постачання підприємствам і організаціям, які виробляють та надають житлово-комунальні послуги населенню.

Ч. 2 ст. 14 в редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004 року передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги формуються і затверджуються національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Плата за комунальні послуги (централізоване опалення, централізоване постачання гарячої води) береться за затвердженими постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг в установленому порядку тарифами та вноситься щомісяця.

У відповідності до п.3 ч.2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

П. 5 ч. З ст. 20 в редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004 року, передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

П.п. 1,2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, покладено обов`язок на індивідуального споживача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У відповідності до ч.1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, споживач здійснює оплату за спожиті житлово - комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та /або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно вимог до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених Наказом Міністерства розвитку громадян та територій України від 31.01.2020 № 23, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25.02.2020 за № 202/34485, виконавець комунальної послуги або уповноважена особа щомісяця формує рахунок на оплату комунальної послуги та не пізніше ніж за 10 календарних днів до граничного строку внесення плати за послуги, визначеного договором про надання відповідної комунальної послуги, надає його споживачу або його представникові. Рахунки на оплату комунальних послуг надаються споживачу на паперовому носії. Рахунок на оплату комунальних послуг має обов`язково містити, зокрема, загальну суму платежу за спожиту комунальну послугу із структурою обсягу комунальної послуги, суму заборгованості за спожиті комунальні послуги, що не погашена споживачем на дату формування рахунків на оплату комунальних послуг (за наявності); суму перерахунку платежів та попередньо оплаченої відповідної комунальної послуги (за наявності); період, за який здійснюється перерахунок (за наявності); розмір плати за абонентське обслуговування; суму заборгованості за абонентське обслуговування, що не погашена споживачем на дату формування рахунків на оплату комунальних послуг (за наявності).

Таким чином, відповідачі при отриманні щомісяця рахунку на оплату комунальної послуги були обізнані про наявність заборгованості за послуги з централізованого опалення та абонентського обслуговування.

За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідачка - ОСОБА_1 заперечуючи проти позову зазначила, що вона не погоджується із нарахуваннями за теплопостачання, оскільки сам по собі розрахунковий лист абонента по особовому рахунку не є доказом, який підтверджує надання послуг, а також правильність розподілу їх обсягів, позивачем не надано доказів про обсяги споживання теплової енергії, а також яким чином здійснювався розподіл обсягів теплової енергії, відповідно до Правил надання послуги з теплопостачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 830 чи відповідно до Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затвердженого повноважним органом тарифу. Позивачем не надано жодних розрахунків, а лише нарахування, відсутні докази, що надані послуги відповідали температурному графіку теплової мережі в частині температури подавального трубопроводу, з урахуванням Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 30.09.2021.

Суд критично оцінює вказані доводи відповідачки виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

Згідно із ч.2 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку: 1) загальний обсяг теплової енергії, що надходить до індивідуального теплового пункту, зменшується на обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку, а в разі їх відсутності - за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; 2) обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; 3) загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», зняття показань вузлів комерційного обліку щомісяця здійснюється виконавцем комунальної послуги або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, у присутності споживача або його представника (представника об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, управителя багатоквартирного будинку), якщо інше не передбачено договором. У разі якщо зняття показань вузлів обліку, а також приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюється виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, за допомогою систем дистанційного зняття показань, таке зняття може здійснюватися без присутності споживача або його представника.

Згідно пунктів 19, 22, 32, 34 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, комерційний облік послуги здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку, що забезпечує (забезпечують) загальний облік споживання послуги у будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки, а порядок зняття показань засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії визначається договором та здійснюється виконавцем у присутності споживача або його представника, крім випадків, коли зняття таких показань здійснюється виконавцем за допомогою систем дистанційного зняття показань. Плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. Рахунки на оплату спожитої послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів послуг, на основі показань вузлів комерційного обліку з урахуванням показань вузлів розподільного обліку відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та надаються споживачу (його представнику) у строк не пізніше ніж за 10 календарних днів до граничного строку внесення плати за послуги, визначеного договором.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_5 , який оснащений приладом обліку теплової енергії, тому нарахування за надані послуги за вказаною квартирою, як і усім споживачам послуг житлового будинку, здійснюється згідно показань обліку будинкового приладу теплової енергії, що відображено у відповідних актах складених щомісячно, про використану по будинку теплову енергію згідно приладу обліку, відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.

Відповідачка, заперечуючи проти доводів позивача, жодних доказів у їх спростування не надала та не зверталася із зустрічними вимогами до позивача щодо порушення її прав споживача та проведення перерахунку комунальних послуг.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Це узгоджується з положеннями ст. 11 ЦК України, відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян. Такими діями відповідача є фактичне користування послугами, що надаються позивачем.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Згідно із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1, ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Відповідно до 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Отже, згідно вищенаведених правових норм обов`язком відповідачів, як споживачів, є своєчасна оплата комунальних послуг, згідно затверджених в установленому порядку тарифів з дотриманням вимог законодавства, якими передбачено обов`язок сплачувати послуги у строки, встановлені договором або законом, а відповідачі допустили порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, яка підлягає стягненню з них на користь позивача у солідарному порядку.

Також, згідно наведених вище правових підстав, відповідачі, як співвласники житлового приміщення, зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та вони несуть відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц).

Судом враховується, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності відповідачів, між ними не визначено порядок користування квартирою у встановленому законодавством порядку з відкриттям окремих особових рахунків зі сплати комунальних послуг.

Тому, суд звертає увагу, що питання оплати житлового-комунальних послуг між декількома співвласниками житлового приміщення повинні регулюватися відповідною домовленістю (угодою) між ними, а в разі оплати наданих послуг одним із користувачів, останній не позбавлений права пред`явлення відповідного позову про стягнення понесених витрат (частини витрат) до інших користувачів.

Також, у заперечення проти позову відповідачами подано заяви про застосування позовної давності до заявлених вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями ст. 257 ЦК України.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №761/12553/15-ц.

Аналіз змісту частин 1 та 3 ст. 264 ЦК України дає підстави для висновку, що переривання перебігу строку позовної давності є можливим виключно в його межах (загальний строк 3 роки), а не після спливу позовної давності чи поза її межами. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 914/2026/17, Верховний Суд зазначив, що оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може відбутися лише в межах строку давності. Така позиція Верховного Суду сформована у цілому ряді постанов і є сталою.

За правилами ч. 5 ст. 216 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі №6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п.п. 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, прийнятій по справі №911/3681/17).

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Як зазначено вище у рішенні, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за надані комунальні послуги у розмірі 51981,57 грн, яка виникла в період з 01.02.2016 по 31.02.2024.

Представник позивача заперечуючи проти заяв відповідачів щодо застосування строку позовної давності вказує на те, що ними вчинялися дії щодо визнання боргу, шляхом його сплати, зокрема, у жовтні 2022 року.

Однак, суд не погоджується з даними твердженнями, оскільки з розрахункового листа абонента вбачається, що у жовтні 2022 року були сплачені кошти на погашення заборгованості згідно виконавчого документу, а за період з 01.02.2016 по 31.12.2018 відповідачами сплачувалися кошти не щомісячно та у меншому розмірі ніж призначений щомісячний платіж.

Досліджуючи докази на підтвердження переривання відповідачем позовної давності, суд виходить із того, що розрахунки заборгованості не відображають обставин визнання відповідачами боргу та сторонами не було надано доказів, а саме квитанцій про сплату боргу із зазначенням призначення платежів, платників, період оплат, що було б підставою, передбаченою ч.1 ст. 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності.

Позивач звернувся з позовом до суду 01.03.2024, тому враховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, суд дійшов висновку про застосування строків позовної давності та стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.03.2021 по 01.02.2024 у розмірі 23152,34 грн.

У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми, полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, що також зазначено у правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц.

В даному випадку, факт порушення відповідачами зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати за надані житлово - комунальні послуги встановлений, а наявність непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг підтверджується матеріалами справи.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Розмір інфляційних втрат розраховуються за формулою:[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] * [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. Де:[Сума боргу] - сума простроченого боргу.[Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі ст. 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними.

Три відсотки річних розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] / 100% [Кількість днів] / [Кількість днів у році]. Де:[Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання;[Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році.

Враховуючи вищезазначене, за період з 01.03.2021 по 23.02.2022 сума на яку збільшилася заборгованість становить - 2470,06 грн, а розмір трьох відсотків річних становить - 683,00 грн.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду були понесені судові витрати у сумі 3028,00 грн, які документально підтверджені (а.с.1), тому дані витрати підлягають стягненню з відповідачів, пропорційно розміру задоволених вимог у рівних частинах з кожного, на користь позивача, оскільки солідарний обов`язок та відповідальність є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України), а солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати зі сплати судового збору, законом не передбачено.

Керуючись ст. 67,68,162 ЖК України, ст. 11, 15,16, 256, 257, 261, 264, 267, 319, 322, 525, 526, 541, 543, 544 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ від 09.11.2017, Законом України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» № 2479-VI від 09.07.2010, ст. 4, 12, 76 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (, місцезнаходження: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Мережна, 3) до ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 . РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 ), про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість за теплову енергію за період з 01.03.2021 по 01.02.2024 у розмірі 23152,34 грн, за період з 01.03.2021 по 23.02.2022 інфляційні втрати 2470,06 грн і 3% річних 683,00 грн, всього 26305,40 грн (двадцять шість тисяч триста п`ять гривень 40 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» судові витрати у розмірі 624,04 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» судові витрати у розмірі 624,04 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.08.2024.

Суддя О. В. Бондаренко