Унікальний номер справи 759/9461/22
Головуючий у суді першої інстанції Ю. О. Твердохліб
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

31 липня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Авєлін А. О.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Твердохліб Ю. О., в примішенні Святошинського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 62,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000) та стягнути з відповідача на її користь судовий збір.

В обгрунтування позову зазначено, що 05.06.1999 між сторонаим було зареєстровано шлюб, від якого народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 19.06.2015 з метою отримання у власність житла між відповідачем та ТОВ «ФК «ЖИТЛО-КАПІТАЛ» був укладений договір № 37-1906/2015-2 про участь у фонді фінансування будівництва, на виконання якого ними були передані на користь товариства і управління спільні з відповідачем грошові кошти в загальному розмірі 892 800,00 грн за закріплений за ними об`єкт інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м. Виконавши вказані зобов`язання по вищевказаному договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за відповідачем було зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки така квартира була набута ними за час зареєстрованого шлюбу. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08.06.2021 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, рішення набрало законної сили 08.07.2021 року. З липня 2020 року позивач з дочкою проживає в орендованій квартирі, потрапити в спірну квартиру у неї немає можливості, неодноразові спроби вирішити питання поділу спільного майна в позасудовому порядку не вдалось, у зв`язку з чим звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 62,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 418,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині визнання квартири спільним майном подружжя та визначенні частки при поділі майна, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_2 право власносты на 4/5 частини спірної квартири, а за ОСОБА_1 на 1/5 частини спірної квартири. Також просить покласти на ОСОБА_1 понесені судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції поверхнево дослідив докази надані відповідачем на підтвердження походження коштів, за які було придбано спірну квартиру. Суд взяв до уваги лише доводи позивача та покази свідків, допитаних за клопотанням позивача, свідчення яких не підкріпленні будь - якими доказами. Також судом не було враховано, що майно хоча і було придбане під час шлюбу, проте за особисті кошти відповідача, що отримані у спадок та з власних заощаджень. У порушення вимог статей 89, 214, 263 ЦПК України та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009, суд дійшов хибного висновку про те, що відповідачем не доведено, що ремонт в спірній квартирі проводився після розлучення за власні кошти.

Крім того вказав, що судом не було враховано, що вартість квартири збільшилася за рахунок проведеного відповідачем ремонту, оданк суд ухвалив рішення, яким поділив майно (матеріали), кошти, які вклав відповідач в ремонт квартири після розлучення, порівну, не надавши жодної оцінки наданим відповідачем доказам, що мають істотне значення при визначенні частки при поділі майна. Вказав, що судом першої інстанції за клопотанням відповідача не було витребувано від голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби інформації про отримані відповідачем премії за період з 2006 року по жовтень 2013 року, що відповідно до ст. 57 СК України є особисою приватною власністю відповідача.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05.06.1999 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 05.06.1999 року.

Від шлюбу 28.05.2001 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 03.07.2001 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 08.06.2021 у справі № 760/25590/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Під час шлюбу, 19.06.2015 з метою отримання у власність житла між відповідачем та ТОВ «ФК «ЖИТЛО-КАПІТАЛ» був укладений договір № 37-1906/2015-2 про участь у фонді фінансування будівництва, на виконання якого були передані на користь Товариства і управління грошові кошти в загальному розмірі 892 800,00 грн за закріплений за відповідачем об`єкт інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 254945445 від 29.04.2021 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 з 28.11.2018.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами, з урахуванням правила рівності часток подружжя у спільному майні. При цьому судом було враховано, що презумпція спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу спірну квартиру не спростована відповідачем; докази, надані ОСОБА_2 , не підтверджують придбання ним спірного нерухомого майна за особисті кошти, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів спрямування зазначених коштів на придбання саме спірної квартири відтак суд вважав, що спірна квартира набута у період шлюбу, джерелом її набуття були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, у інтересах сім`ї, відтак вона є спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Так, положення статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Установивши, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000), набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними шляхом визнання за кожною зі сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростовано, ним не доведено суду належними та допустимими доказами факту придбання квартири за його особисті кошти.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру ОСОБА_2 зазначив суду, що спірна квартира була придбано за його власні кошти, отримані від продажу належного йому майна та отриманих у спадок майна, грошових коштів та за рахунок реалізованих іменних акцій. Які також були отримані у спадок. Позивач категорично заперечувала факт придбання квартири за особисті кошти відповідача, наполягала на тому, що спірне майно було придбано за спільні сумісні кошти подружжя. Колегія суддів вважає, що такі твердження відповідача не доведені.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Так, згідно звіту ТОВ «АПРЕЙСЕР ЕЛІТ» про оцінку майна 2-х кімнатної квартири, загальною площею 62,50 кв.м., житловою площею 32,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 2021 року ринкова вартість квартири становить 36 563 доларів США, що на дату оцінки складає 997 652,00 грн.

Судом встановлено, що 24.12.1997 згідно договору дарування серії ААК № 177587 ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 1/6 частини житлового будинку з надвірними будовами, що знаходиться в АДРЕСА_4 .

17.02.1999 ОСОБА_7 продала ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_5 (договір купівлі продажу квартири серії ААР № 705318).

05.03.2002 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується копією договору дарування квартири серії АЕР № 212778.

17.06.2003 ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6 , що підтверджується договором дарування квартири серії ВАК № 658432.

14.07.2003 ОСОБА_9 уклала з ОСОБА_2 договір № 1 поворотної фінансової допомоги, за яким передала своєму племіннику грошові кошти у розмірі 37 150 доларів США.

19.11.2010 ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на прості іменні акції в кількості 10 штук номінальною вартістю 50,00 грн, загальною номінальною вартістю 500,00 грн, зареєстровано в реєстрі за № 1-1934.

22.11.2010 між ТОВ «СІТІ БРОК» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № Б-40400/10Ю, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність акції імені прості номінальною вартістю 50 грн, кількістю 10 шт., загальна сума договору 10 000,00 грн.

ОСОБА_2 04.02.2010 та 23.06.2010 нагороджений відзнакою «За бездоганну службу у податковій міліції».

21.02.2015 ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_11 житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору дарування серії НАМ 162669 (.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 16.10.2012 стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири у розмірі 24 799,87 грн, моральну шкоду 2 500,00 грн та судовий збір 251,40 грн.

19.06.2015 між ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та ОСОБА_2 укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва.

22.06.2015 між ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та ОСОБА_2 укладено договір доручення № 502 та згідно звіту про виконання доручення та акту виконання робіт ОСОБА_2 передав ТОВ «ФК «Житло-Капітал» грошові кошти у розмірі 892 800,00 грн, що також підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 2683 від 22.06.2015 року.

22.06.2015 ОСОБА_2 отримав сертифікат на свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва виду А «ЖК АКАДЕМ-ПАРК», сума коштів, що передані довірителем агенту управителя: 892 800, 00 грн.

Таким чином, між датами отримання відповідачем певних грошових сум, які дійсно були (на той час) його особистою власністю і датою внесення 892 800 грн до ТОВ «ФК «Житло-Капітал» пройшов значний час і відповідач не довів суду, що саме ці грошові кошти були внесени ним до Товариства за договір про участь у фонді фінансування будівництва у 2015 році.

Згідно копії розписки від 09.07.2021 ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_13 20 000,00 доларів США на ремонт квартири, яка йому належить за адресою: АДРЕСА_1 до 09.07.2024.

10.07.2021 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_14 договір № 1-07/21 про проведення ремонту квартири по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 182 878,00 грн.

Відповідно акту № 1/07-21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_2 та виконавцем ОСОБА_14 від 01.09.2021 замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 182 878,00 грн.

11.07.2021 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_15 договір № 2-07/21 про проведення ремонту квартири по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 177 891,80 грн.

Відповідно акту № 2/07-21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_2 та виконавцем ОСОБА_15 від 03.09.2021 замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 177 891,80 грн.

12.07.2021 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_16 договір № 3-07/21 про проведення ремонтних робіт по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 66 004,00 грн.

Відповідно акту № 3/07-21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_2 та виконавцем ОСОБА_17 від 03.08.2021 замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 66 004,00 грн.

11.08.2021 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_18 договір № 177/21 про проведення ремонту квартири по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 97 394,00 грн.

Відповідно акту № 1 до договору № 177/21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_2 та виконавцем ОСОБА_18 від 30.08.2021 замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 97 394,00 грн.

14.08.2021 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_19 договір № 14-08/21 про проведення ремонтних робіт та встановлення меблів по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів та робіт) загальна вартість матеріалів та робіт 244 809,80 грн.

Відповідно акту № 1 до договору № 14-08/21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_2 та виконавцем ОСОБА_19 від 14.10.2021 замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 244 809,80 грн.

04.09.2021 між ФОП « ОСОБА_20 » та ФОП ОСОБА_20 та ОСОБА_2 укладені договіри -з амовлення на поставну та виконання робіт № 0409 та згідно товарних чеків від 04.09.2021 та 07.10.2021 сплачено 61 834,00 грн.

07.06.2022 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_21 договір № 07-06/22 про проведення ремонтних робіт по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів та робіт) загальна вартість матеріалів та робіт 131 195,00 грн.

Відповідно акту № 1 до договору № 07-06/22 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_2 та виконавцем ФОП ОСОБА_21 від 07.09.2022 замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 131 195,00 грн.

Також ОСОБА_2 надано копії: замовлення покупця № від 12.07.2022 на суму 52 648,00 грн, заявки покупця № 2695 від 28.07.2022 року та рахунок № 2805 від 30.07.2022 на суму 12 429,00 грн, заявка покупля № 2696 від 28.07.2022 року та рахунок № 2806 від 30.07.2022 року на суму 9000,00 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054297 від 28.06.2018 року на суму 4 632,88 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054295 від 28.06.2018 року на суму 4 600,56 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054912 від 29.06.2018 року на суму 1 097,45 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054785 від 29.06.2018 року на суму 3 716,06 грн, накладної відпустку товару № УСЛ/К8-0004816 від 28.06.2018 року на суму 9 233,56 грн, накладної відпустку товару № УСЛ/К8-0004816 від 28.06.2018 року на суму 15 098,10 грн, фіскальних чеків на суму 1875,96 та 29 745,40 грн, 55,86 грн, 42,96 грн, 105,64 грн, накладної на суму 2 301,00 грн, товарних чеків № 003, №00453 від 23.04.2019 року на суму 3630,00 грн та 6 100,00 грн.

Відповідно форми ОК-5 Пенсійного фонду України встановлено, що з 1998 року по 2022 рік ОСОБА_1 працювала та отримувала дохід.

Однак надані відповідачем докази на підтвердження придбання ним спірної квартири за власні кошти не можуть слугувати допустимими доказами у справі, оскільки відповідач не вказав та не підтвердив належними та допустимими доказами факт зберігання коштів, отриманих від продажу належного йому майн, протягом тривалого часу з метою придбання, у подальшому, спірної квартири. Отже, відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту придбання спірного нерухомого майна за його особисті кошти, тому спірне нерухоме майно підлягає поділу відповідно до положень СК України як спільна сумісна власність подружжя.

Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно її спростування, суд правильно виходив з того, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу між сторонами.

Суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що на момент набуття спірної квартири ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , презумпція спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу спірну квартиру не спростована відповідачем належними та допустими доказами. При цьому надані ОСОБА_2 суду докази не підтверджують придбання ним спірного нерухомого майна за особисті кошти, суд оцінює критично, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів спрямування саме зазначених коштів на придбання саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Та обставина, що відповідач після розірвання шлюбу с позивачкою, без погодження з нею, проводив певні ремонтні роботи в квартирі не свідчить про збільшення розміру частки відповідача у спірній квартирі. Так, будь-яких зустрічних вимог він не заявляв і не довів суду, що частка позивачки в квартирі зменшилась через проведення відповідачем (без згоди позивачки) цих ремонтних робіт у квартирі, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що спірну квартиру було придбано за власні кошти відповідача, а тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача, не підтверджуються допустимими доказами.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Загалом доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 серпня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна