ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/1992/23
номер провадження 2/695/230/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.

за участю:

секретаря Варданян Л.А.

представника позивача адвоката Короля О.А.,

представника відповідача прокурора Походенка В.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання ГУ СБУ у місті Києві та Київській області про закриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ

У провадженні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

У серпні 2024 р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від відповідача ГУ СБУ у м. Києві та Київській області надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Вказане клопотання мотивовано тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 08.05.2023р. вирок Святошинського районного суду м. Києва в частині засудження ОСОБА_2 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Позивач звернувся до суду із позовом у якому просить відшкодувати моральну та матеріальну шкоду у зв`язку із безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 2 ст. 307 КК України. Однак ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР) врегульовує порядок відшкодування шкоди у випадках закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи. На підставі вказаного Закону №266/94-ВР позивач міг звернутися до суду, що розглядав кримінальну справу у першій інстанції для вирішення питання про відшкодування позивачу моральної та іншої шкоди чого протягом встановленого строку не зробив. Таким чином позивач набуте ним право на відшкодування шкоди не реалізував у порядку, встановленому законом. Державою відповідне право позивача не порушувалось та не обмежувалось, а тому відсутній спір та підстави для звернення до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із даною позовною заявою, оскільки предмет спору відсутній, а питання відшкодування позивачу моральної та іншої шкоди у зв`язку із закриттям кримінального провадження підлягає вирішенню виключно з дотриманням положень Закону №266/94-ВР і не в позовному а в окремому провадженні. Таким чином провадження по даній справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

У судовому засіданні представник позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечував повністю вказуючи на виключне право позивача звертатися до суду із вимогами про захист тих прав, які він вважає порушеними, наголошував, що стороною позивача подано позов у порядку цивільного судочинства відповідно до ст. 1176 ЦК України, отже підсудність розгляду даної справи має визначатись у порядку Цивільного процесуального кодексу України, а не спеціального закону. Крім того вказував, що численні клопотання сторони відповідача щодо порушення правил підсудності розгляду даної справи не сприяють швидкому розгляду даної справи по суті та безпідставно затягують її розгляд.

Прокурор в судовому засіданні вирішення вказаного клопотання поклав на розсуд суду.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Ярош С.В. вирішення даного клопотання покладав на розсуд суду.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін прийшов до наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 звернувся до Золотоніського міськрайонного суду з позовом до Головного управління Служби Безпеки України в м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, посилаючись на ч. 1 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтись також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином нормами як матеріального так і процесуального права чітко передбачена можливість особі звернутися до суду саме із позовом про відшкодування заподіяної шкоди в тому числі визначена підсудність таких категорій прав.

Суд відхиляє доводи відповідача, що така категорія справ повинна розглядатися тільки відповідно та в межах, які визначені Законом №266/94-ВР.

Позивач звернувся до Золотоніського міськрайонного суду з позовом про відшкодування шкоди у порядку цивільного судочинства за правилами загального позовного провадження, отже підсудність розгляду даної позовної заяви має визначатись у порядку положень Цивільного процесуального кодексу України.

Щодо доводів відповідача про відсутність предмета спору, суд вказує наступне.

У відповідність до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

Якщо предмет спору перестав існувати після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/847/18.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, наявність Закону України, яким врегульований порядок відшкодування моральної чи іншої шкоди у зв`язку із закриттям кримінальної справи сам по собі не може свідчити про відсутність спору між сторонами з даного питання. У випадку вирішення такого пору протягом судового розгляду даної цивільної справи, позивач має право в межах вимог процесуального закону припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову, а відповідач - визнати позов, або сторони мають право укласти мирову угоду.

Разом з цим, таких клопотань суду надано не було.

За вказаних обставин суд не має визначених процесуальним законом підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору відмовити повністю.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний головуючим 30 серпня 2024 року.

Суддя : Середа Л.В.