Справа №464/2008/21 Головуючий у 1 інстанції:Тімченко О.В.
Провадження №22-ц/811/1628/23 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Псярук О.В.,

за участі в судовому засіданні відповідачки ОСОБА_1 , її представниці ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного нерухомого майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 травня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 наступне нерухоме майно:

квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 20139599;

нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (нежитлові приміщення ХІ-23,1 кв.м, ХІІ-16,1 кв.м, ХІІІ-11,3 кв.м, що складають 52/100 часток нежитлових приміщень під літ. ХІ, ХІІ, ХІІІ, XV, XVІ загальною площею 97,3 кв.м);

місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 20181063;

нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 58,0 кв.м, реєстраційний номер майна 1595992.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнати право власності по частини наступного нерухомого майна:

квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 20139599;

нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (нежитлові приміщення ХІ-23,1 кв.м, ХІІ-16,1 кв.м, ХІІІ-11,3 кв.м, що складають 52/100 часток нежитлових приміщень під літ. ХІ, ХІІ, ХІІІ, XV, XVІ загальною площею 97,3 кв.м);

місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 20181063;

нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 58,0 кв.м, реєстраційний номер майна 1595992.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 травня 2023 року скасувати частково в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Зазначає, що застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд першої інстанції повинен був на підставі наявних у справі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й джерело набуття такого майна, тобто кошти, за які таке майно було набуте. Разом з тим, зазначеного судом першої інстанції зроблено не було, що призвело до постановлення незаконного рішення. Звертає увагу на те, що підставою набуття права власності ОСОБА_1 на квартиру та нежитлові приміщення на АДРЕСА_2 є Договір № 2005/51-11 про пайову участь у будівництві від 29.11.2009р. Належні відповідачці нежитлові приміщення на АДРЕСА_2 були придбані та виплачені відповідачкою разом з квартирою АДРЕСА_4 за вказаною адресою на підставі Договору № 2005/51-11 про пайову участь у будівництві від 29.11.2005р. Вважає, що суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, належну правову оцінку умовам договору пайової участі не надав, підстави набуття відповідачем права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 не встановив чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.Зазначає, що ні Договір дарування грошей, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 24.05.2021p., посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Ростовою Л.О., зареєстрований в реєстрі за №299, ні Договір дарування грошей, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 25.05.2021 p., посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Ростовою Л.О., зареєстрований в реєстрі за №301, позивачем не оспорювалися та недійсними в судовому порядку не визнавалися, відтак, на такі договори поширюється презумпція правомірності правочину. Разом з тим, зазначені докази взагалі залишилися поза увагою суду першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції жодної оцінки зазначеним нотаріально засвідченим договорам не надав, відтак, допустив неповноту з`ясування обставин справи, що призвело до постановлення невірного по суті рішення. Таким чином, наявні у справі належні та допустимі докази підтверджують те, що батьки відповідачки володіли нерухомим майном, яке в період укладення відповідачкою договору про сплату пайових внесків було ними відчужено, в тому числі, відчужено самою відповідачкою за дорученням батька, виручені від продажу такого нерухомого майна кошти були подаровані відповідачці з конкретною метою - сплата пайової участі за квартиру АДРЕСА_5 , передача таких коштів в дар в повній мірі збігається із періодами оплати відповідачкою пайових внесків по договору, в період укладення зазначеного договору та сплати пайових внесків позивач не працював, підприємницьку діяльність не здійснював, жодних інших доходів не мав, коштів, необхідних для придбання вказаної нерухомості сім`я Скучипець не мала, що свідчить про те, що спірна квартира та нежитлові приміщення придбані саме за кошти отримані відповідачкою в дар від своїх батьків. Відтак, квартира АДРЕСА_5 , а також нежитлові приміщення за цією адресою в цокольному поверсі, що придбавалися та виплачувалися разом з квартирою, як її приналежність, придбані відповідачкою за кошти, подаровані її батьками для конкретної мети, а тому такі є особистою приватною власністю відповідачки та поділу між сторонами не підлягають.

В судове засідання позивач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те що в судовому засіданні брав участь його представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представниці на підтримання апеляційної скарги, представника позивача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, 57,60, 70,71 СК України, постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №127/21552/17, від 19 лютого 2020 року у справі №279/6459/14-ц, від 17 листопада 2021 року у справі №589/4112/17-ц, п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2023 року, та задовольняючи позов частково, виходив з того, що сторони зареєстрували шлюб 13 серпня 1989 року, який розірваний рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 березня 2018 року у справі №464/844/18, яке набрало законної сили 25 квітня 2018 року. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч.2 ст.114 СК України). Сторонами визнано, що під час перебування у шлюбі ними набуто та зареєстровано за відповідачем наступне нерухоме майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 20139599 (набуття у 2007 році); нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (нежитлові приміщення ХІ-23,1 кв.м, ХІІ-16,1 кв.м, ХІІІ-11,3 кв.м, що складають 52/100 часток нежитлових приміщень під літ. ХІ, ХІІ, ХІІІ, XV, XVІ загальною площею 97,3 кв.м) (набуття у 2007 році); місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 20181063 (набуття у 2007 році); нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 58,0 кв.м, реєстраційний номер майна 1595992 (набуття у 2003 році). Такі обставини підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а також актуальними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 22 травня 2023 року. 29 листопада 2005 року між відповідачем ОСОБА_1 , пайовиком, та Закритим акціонерним товариством Проектно-будівельне об`єднання «Львівміськбуд», забудовником, укладено договір № 2005/51-11 про пайову участь у будівництві, згідно з яким взяла участь у фінансуванні багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 у розмірі паю, який рівний вартості побудованої квартири 263 224 грн, що узгоджується із довідкою забудовника. Свідоцтво на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я відповідача видано 09 серпня 2007 року. За договором купівлі-продажу, укладеним 27 червня 2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області (продавець) та суб`єктом підприємницької діяльності фізичної особи відповідачем (покупець), остання придбала у власність нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 58,0 кв.м вартістю 26 335 грн. За договором купівлі-продажу від 16 березня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Шевців Л.М. (зареєстровано в реєстрі за № І-І536) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 продали, а відповідач купила квартиру АДРЕСА_6 . У самому договорі-купівлі-продажу вказано, що у відповідності до ст.227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації. У листі ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 16 березня 2021 року повідомлено, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи квартира АДРЕСА_6 станом на 29 грудня 2012 року зареєстрована за ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 27 грудня 1993 року, виданого Львівською міською адміністрацією згідно з розпорядженням № 1550 від 27 грудня 1993 року. Інформацією про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 за вищевказаною адресою бюро не володіє. Суд прийшов до висновку про те, що беручи до уваги заявлені вимоги та ненадання сторонами відомостей щодо дійсної вартості майна суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнає за кожним по частини нерухомого майна. Підстав для відступу від рівності часток судом не встановлено. Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, за якими суд розглядав справу лише в межах заявлених сторонами вимог та наданих доказів, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Суд частково погодився із слушними доводами сторін, протилежного ними не підтверджено.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, обставини, які суд вважав встановленими, теж, лише частково доведені, а тому рішення суду підлягає зміні.

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного нерухомого майна подружжя, в якому просив:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне нерухоме майно, яке позивачем та відповідачкою було придбане за час перебування у шлюбі, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_6 ; нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_7 ; квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 , витяг №10000884 від 15.07.2003 року; місце для зберігання індивідуального автотранспорту №XXVI за адресою АДРЕСА_2 ;

- в порядку поділу в натурі спільного майна подружжя виділити позивачу в цілому у власність та припинивши право спільної сумісної власності відповідачки ОСОБА_1 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 , витяг №1000884 від 15.07.2003 року, реєстраційний номер 1595992;

- в порядку поділу в натурі спільного майна подружжя виділити в цілому відповідачці ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_6 , припинивши право спільної сумісної власності позивача ОСОБА_3 на дану квартиру, з урахуванням того, що відповідачка постійно проживає та користується даною квартирою;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем та відповідачкою по ідеальної частини нерухомого майна наступне майно: житлову квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 місце для зберігання індивідуального автотранспорту №XXVI; нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_7 .

В обґрунтування позову зазначав, що 13 серпня 1989 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про що зроблено актовий запис про шлюб за №2744 від 13 серпня 1989 року. Від цього шлюбу мають двох повнолітніх синів ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час спільного подружнього життя до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за їх спільні кошти позивачем та відповідачкою було набуто нерухоме майно, а саме: 01 квітня 1994 року була придбана житлова квартира за адресою АДРЕСА_6 , в якій подружжя разом з дітьми спільно проживало, площею 66,70 метрів квадратних, свідоцтво право власності № НОМЕР_1 від 13.04.1995 року; нежитлове приміщення площею 50,5 метра квадратних за адресою АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення площею 58,0 метра квадратних за адресою АДРЕСА_3 ; житлова квартира площею 98 метрів квадратних за адресою АДРЕСА_1 ; місце для зберігання індивідуального автотранспорту за адресою АДРЕСА_2 . Зазначене нерухоме майно за час шлюбу було придбане спільно як подружжям та зареєстроване на відповідачку ОСОБА_1 в якої перебувають оригінали документів на це майно. Позивач підтверджує, що спірні об`єкти нерухомості набуті під час шлюбу.

Як вбачається із матеріалів справи та апеляційної скарги, рішення суду в частині вимог, що стосуються квартири на АДРЕСА_6 не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Що стосується інших вимог, то, як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 13 серпня 1989 року, який розірваний рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 березня 2018 року у справі №464/844/18, яке набрало законної сили 25 квітня 2018 року.

За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачем заявлено вимоги про поділ майна подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У ст.60 СК України визначено, шо майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, які у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються при застосуванні норм права.

За ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім цього, згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також, за статтею 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Під час перебування у шлюбі за відповідачкою було зареєстроване спірне нерухоме майно, а саме:

- квартира за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 20139599 (набуття у 2007 році);

- нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (нежитлові приміщення ХІ-23,1 кв.м, ХІІ-16,1 кв.м, ХІІІ-11,3 кв.м, що складають 52/100 часток нежитлових приміщень під літ. ХІ, ХІІ, ХІІІ, XV, XVІ загальною площею 97,3 кв.м) (набуття у 2007 році);

- місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 20181063 (набуття у 2007 році);

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 58,0 кв.м, реєстраційний номер майна 1595992 (набуття у 2003 році).

Позивач вважає таке майно спільним майном подружжя, відповідачка ж окрім місця індивідуального транспорту решта вважає таким, що належить їй особисто.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вважав все наведене вище спірне майно спільним майном подружжя сторін.

Такий висновок підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а також актуальними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 22 травня 2023 року.

Так, 29 листопада 2005 року між відповідачкою ОСОБА_1 , пайовиком, та Закритим акціонерним товариством Проектно-будівельне об`єднання «Львівміськбуд», забудовником, укладено договір №2005/51-11 про пайову участь у будівництві, згідно з яким взяла участь у фінансуванні багатоквартирного будинку на АДРЕСА_2 у розмірі паю, який рівний вартості побудованої квартири 263 224 грн, що узгоджується із довідкою забудовника. Свідоцтво на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я відповідачки видано 09 серпня 2007 року.

Як стверджувала відповідачка, батьки подарували їй кошти для виплати пайових внесків за квартиру в сумі 266 000,00 грн: 01 грудня 2005 року мати ОСОБА_6 у розмірі 80 000 грн; 22 квітня 2006 року батько ОСОБА_5 у розмірі 186 000,00 грн. Відповідачка надавала для огляду у судовому засіданні суду першої інстанції оригінали простих письмових договорів (копії наявні у матеріалах справи). Пояснила, що на виконання вимог ч.3 ст.361 ЦК України, якою передбачено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення договору, беручи до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 24 січня 2019 року у справі № 243/8038/17, від 21 березня 2019 року у справі №537/2419/16-ц, сторони 24 та 25 травня 2021 року нотаріально посвідчили наведені договори.

Натомість суд першої інстанції правильно вважав твердження відповідачки безпідставними щодо використання саме цих коштів для придбання квартири, адже за наданими нею ж квитанціями за договором про пайову участь у будівництві сплачувала наступними платежами: 16 грудня 2005 року 40 000,00 грн; 16 лютого 2006 року 30 000,00 грн; 18 травня 2006 року - 17 000,00 грн; 29 травня 2006 року 15 000,00 грн; 10 липня 2006 року - 56 000,00 грн; 19 липня 2006 року 62 550,00 грн; 27 липня 2006 року 42 674,00 грн. Наведені платежі зовсім не співпадають та не співпадають із двома датами передачі коштів.

Окрім цього, позивачем під час розгляду справи заперечено достовірність договору дарування від 22 квітня 2006 року та заяви про повний розрахунок від 22 квітня 2006 року з обґрунтуванням, що такі породжені відповідачкою після ознайомлення з позовною заявою, що, в свою чергу, викликає сумнів щодо дійсної дати написання документів.

За клопотанням сторони позивача ухвалою суду першої інстанції від 30 вересня 2022 року призначено судову експертизу давності документів, на вирішення експертів було поставлено питання: чи відповідає давність виконання договору дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , указаній у ньому даті 22 квітня 2006 року, чи має ознаки пізнішого внесення поправок (дописок)?; чи відповідає давність виконання заяви ОСОБА_5 про повний розрахунок, указаній у ній даті 22 квітня 2006 року, чи має ознаки пізнішого внесення поправок (дописок)?

Одночасно для забезпечення проведення експертизи витребувано у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 оригінал договору дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , від 22 квітня 2006 року та заяву ОСОБА_5 про повний розрахунок від 22 квітня 2006 року, які зобов`язано надати суду протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Як регламентовано ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Визнання факту, для з`ясування якого призначалася експертиза, або відмова у визнанні цього факту здійснюється судом з урахуванням оцінки доказів, аналізу правової позиції цієї особи та того результату, якого вона домагається. Фактично суд виходив з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Такої позиції притримується Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 373/1917/15-ц.

Зважаючи, що експертизу призначено для вирішення питання достовірності згаданих договору дарування та заяви від 22 квітня 2006 року, а відповідачка не надала такі для проведення експертизи, фактично ухилившись від її проведення та оскільки висновок експертизи з даних питань має істотне значення для вирішення спору, суд першої інстанції правильно визнав такі докази недостовірними у порядку ст.79 ЦПК України та такими, що не підтверджують факт дарування батьком грошових коштів відповідачці.

Суд відкинув аргументи щодо неможливості надання доказів відповідачкою з покликанням на заборону батька ОСОБА_5 , адже саме відповідачкою оригінали було подано в судовому засіданні для огляду.

Як, також, викладено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №161/5372/17, цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Натомість, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах.

Пояснення свідків ОСОБА_6 , матері відповідача та ОСОБА_12 , невістки (дружини брата) відповідачки, суд правильно вважав недостатніми, неналежними та не достовірними доказами, адже такі не можуть бути беззаперечними та достатніми доказами джерел походження коштів відповідачки за укладеними договорами, оскільки такі мали б підтверджуватися іншими доказами, а саме документами та не можуть бути достовірно підтверджені поясненнями свідків.

З огляду на таке, доказів придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки матеріали справи не містять, а саме по собі отримання відповідачкою коштів від батьків не може беззаперечно свідчити, що спірна квартира була придбана саме за ці кошти без наданням відповідних доказів. Тому суд відхилив доводи відповідачки у цій частині підставно.

Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 127/21552/17.

Окрім цього слід вказати і про те, що навіть у випадку дарування коштів батьками одного з подружжя, під час шлюбу, для придбання подружжям житла та місця для тримання індивідуального транспорту, у яких проживає згодом сім`я та, які використовуються сім`єю, не слід вважати, що таке майно та надані для його придбання кошти є особистим майном одного з подружжя, а навпаки спільним сумісним майном, оскільки саме для набуття сім`єю такого майна кошти надавалися та таке майно спільно згодом і використовувалося.

Досліджуючи заперечення відповідачки про визнання спільною сумісною власністю подружжя нежитлових приміщень на АДРЕСА_8 з підстав належності таких як фізичний особі - підприємцю, суд першої інстанції правильно вказав таке.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц сформульовано наступну правову позицію.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

За договором купівлі-продажу, укладеним 27 червня 2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області (продавець) та суб`єктом підприємницької діяльності фізичної особи відповідачкою (покупець), остання придбала у власність нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 58,0 кв.м вартістю 26 335 грн.

За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачкою (як фізичною особою, не підприємцем) на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові серії НОМЕР_2 , виданим 09 серпня 2007 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

У матеріалах справи відсутні достатні докази, які б достеменно підтверджували набуття спірного майна за рахунок особистих коштів відповідачки, розмір цих коштів та джерело їх походження. Зокрема, наявне доручення вкладника по рахунку виписане від імені відповідачки як фізичної особи, а звіти суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку, податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця, виписки по рахунку за період з 2018 року не підтверджують та не спростовують обставини придбання спірного майна.

Крім цього доходи відповідачки як підприємця відповідно до ч.2 ст. 61 СК України, також, є спільним майном подружжя. Тобто навіть у випадку придбання майно за такі кошти таке слід вважати спільним майном подружжя.

З огляду на викладене доводи відповідачки про придбання спірного майна за її особисті кошти є необґрунтованим, презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно не спростовано.

Належність на праві спільної сумісної власності подружжя місця для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, реєстраційний номер майна 20181063, відповідачкою не оспорювались та судом під сумнів такі обставини не ставляться.

Також, згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК ( 2947-14 ) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Також, крім цього, згідно ч.2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, про що вказано вище.

Колегія суддів вважає, що є істотні обставини, які свідчать про необхідність відступити від рівності часток подружжя у даному спорі чого судом першої інстанції не враховано.

Так, колегія суддів вважає, що позивач за час шлюбу не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї (ухилявся від належної участі в утриманні дітей сторін) та вказане ні ним, ані його представником не спростовано.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що позивач за час шлюбу, який тривав з 1989 року по 2018 рік працював чи отримував будь-які доходи чи в якийсь інший спосіб дбав про матеріальне становище сім`ї.

Доводи відповідачки про те, що позивач жодним чином не займався матеріальним забезпеченням сім`ї, а таким фактично повністю займалась вона, ані позивач, ані його представником, жодним чином не спростовані, будь-яких доказів на спростування таких доводів не надано та клопотань про витребування таких не заявлялося ні в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

Також, слід вказати і про те, що позивач за час шлюбу не займався одноосібно вихованням дітей, що могло б бути враховано як поважна обставина для неможливості забезпечення сім`ї матеріально. Вказане визнав сам представник позивача, який вказував, що вихованням дітей позивач та відповідачка займались спільно. Вказане підтвердила й сама відповідачка, яка зазначала, що вихованням дітей вона займалась самостійно.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення вимог позову про поділ майна подружжя (у формі визначення часток подружжя стосовно частини об`єктів, проти чого (визначення часток подружжя у майні) сторони фактично не заперечили стосовно всіх об`єктів і у суді апеляційної інстанції відмовившись від визначення дійсної вартості спірних об`єктів нерухомості на час розгляду справи) та визнання за кожним з подружжя по 1/2 частини 4 об`єктів нерухомого майна, слід змінити оскільки слід вважати що в цій частині воно вимогам закону та обставинам справи не відповідає, а тому в цій частині слід ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на частину таких об`єктів нерухомого майна, а за ОСОБА_1 право власності на частини таких об`єктів нерухомого майна. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Вказане слід вважати також відповідає і практиці Верховного суду з аналогічними правовідносинами, зокрема у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №456/828/17.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 травня 2023 року в частині визнання за кожним з подружжя права власності на частку нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя змінити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину таких об`єктів нерухомого майна:

- квартира за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 20139599;

- нежитлове приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (нежитлові приміщення ХІ-23,1 кв.м, ХІІ-16,1 кв.м, ХІІІ-11,3 кв.м, що складають 52/100 часток нежитлових приміщень під літ. ХІ, ХІІ, ХІІІ, XV, XVІ загальною площею 97,3 кв.м);

- місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 20181063;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 58,0 кв.м, реєстраційний номер майна 1595992.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини таких об`єктів нерухомого майна:

- квартира за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 20139599;

- нежитлове приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (нежитлові приміщення ХІ-23,1 кв.м, ХІІ-16,1 кв.м, ХІІІ-11,3 кв.м, що складають 52/100 часток нежитлових приміщень під літ. ХІ, ХІІ, ХІІІ, XV, XVІ загальною площею 97,3 кв.м);

- місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 20181063;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 58,0 кв.м, реєстраційний номер майна 1595992.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра