ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

м. Київ

справа № 296/6785/22

провадження № 61-15044св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 квітня 2023 року у складі судді Маслак В. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у складі колегії суддів Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з актом про реалізацію предмета іпотеки від 20 січня 2022 року, складеним приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Є. О., під час примусового виконання виконавчого листа № 2-83/12, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 29 серпня 2012 року, спірна квартира продана на електронних торгах. Переможцем визнано учасника № 4 - ОСОБА_1 .

За результатами проведення електронних торгів 02 лютого 2022 року

ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Набувши у встановленому законом порядку право власності на це спірне майно, позивач позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки її попередній власник ОСОБА_2 надалі проживає у квартирі та добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку.

Посилаючись на порушення свого права у користуванні, володінні та розпорядженні майном, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселити його з вказаної квартири.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Корольовський районний суд м. Житомира рішенням від 05 квітня

2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Усунув перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення

ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Житомирський апеляційний суд постановою від 19 вересня 2023 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 квітня 2023 року залишив без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що ОСОБА_1 як новий власник, яка придбала спірне житло у встановленому законом порядку на електронних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач, який втратив право користування спірною квартирою у зв`язку з її відчуженням, відмовляється виселятися з неї.

Оскільки реалізація спірної квартири відбулася в межах процедури виконавчого провадження на підставі статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» з метою виконання рішення суду про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором, а тому на спірні правовідносини не поширюється положення частини другої статті 109 ЖК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира

від 05 квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 19 вересня 2023 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не досліджено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та не звернуто увагу на той факт, що квартира АДРЕСА_1 була предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 03 лютого 2006 року, а тому під час вирішення питання про виселення ОСОБА_2 підлягала застосуванню стаття 109 ЖК України, відповідно до якої громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше житлове приміщення.

Висновки судів про виселення ОСОБА_2 із квартири суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі

№ 643/18788/15-ц, відповідно до якої державний виконавець зобов`язаний під час реалізації квартири зазначити про обтяження майна у вигляді проживання у ній попереднього власника, а також висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, згідно з якими у разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт нерухомості (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, то виселення без надання іншого житлового приміщення не допускається.

При цьому під час вирішення спорів про виселення особи особливої уваги потребує дослідження порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, питання пропорційності втручання у право особи на житло, особливо враховуючи, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Корольовського районного суду м. Житомира.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2024 року заяву ОСОБА_2 про зупинення виконання судових рішень задоволено.

Зупинено виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира

від 05 квітня 2023 року та постанови Житомирського апеляційного суду

від 19 вересня 2023 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

У січні 2024 року справа № 296/6785/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2024 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Сєтак В. Я. та зареєстрованого за № 3833.

Акт про реалізацію, складений приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Є. О. 20 січня 2022 року, містить інформацію про те, що вказана квартира була передана в іпотеку на підставі договору іпотеки № PCNL-001/007/2006 від 03 лютого 2006 року. Іпотекодержателем є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Під час примусового виконання виконавчого листа № 2-83/12, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 29 серпня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у розмірі 31 211,58 дол. США, 1 000,00 грн пені та 1 820,00 грн судових витрат, квартира

АДРЕСА_1 продана на електронних торгах. Переможцем визнано учасника № 4 - ОСОБА_1 .

За результатами проведення електронних торгів 02 лютого 2022 року

ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано у квартирі

АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідає вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованихКонституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону.

Суд визначає в межах, встановлених цим ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 317 ЦК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У частині другій статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Водночас, стаття 109 ЖК України не може беззаперечно використовуватися боржниками проти правомірних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки виступають житлові приміщення, призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена правова норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України.

Дія статті 109 ЖК України спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга статті

109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника (див. постанову Верховного Суду від 16 вересня

2020 року у справі № 442/328/19-ц).

У справі, що є предметом касаційного перегляду, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Сєтак В. Я. та зареєстрованого за № 3833.

Під час примусового виконання виконавчого листа № 2-83/12, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 29 серпня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у розмірі 31 211,58 дол. США, 1 000,00 грн пені та 1 820,00 грн судових витрат квартира

АДРЕСА_1 продана на електронних торгах. Переможцем визнано учасника № 4 - ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що вона, набувши у встановленому законом порядку право власності на спірне майно, позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки її попередній власник ОСОБА_2 надалі проживає у квартирі та добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі посилався на підстави, які свідчать про неможливість його виселення без надання іншого житлового приміщення, зокрема вказував, що квартира АДРЕСА_1 придбана ним у 2005 році не за рахунок кредиту та була предметом договору іпотеки від

03 лютого 2006 року № PCNL-001/007/2006, укладеного між ним та Акціонерним комерційним банком «Райффайзен Україна» (далі - АКМ «Райффайзен Україна»).

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого по суті спору погодився і апеляційний суд, керувався тим, що оскільки реалізація спірної квартири відбулася в межах процедури виконавчого провадження на підставі статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» з метою виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому на спірні правовідносини не поширюється положення частини другої статті 109 ЖК України. При цьому суди вважали, що спірна квартира не була предметом іпотеки (іншого відповідачем не доведено).

Колегія суддів із зазначеним висновком не погоджується та вважає його суперечливим, оскільки у матеріалах справи міститься договір іпотеки

від 03 лютого 2006 року № PCNL-001/007/2006, укладений між АКМ «Райффайзен Україна» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Ширяєвою О. В., відповідно до умов якого квартира АДРЕСА_1 була предметом іпотеки з метою забезпечення виконання кредитного договору від 24 січня

2006 року № CNL-001/007/2006, наданого з цільовим призначенням рефінансування кредиту в ЖРУ АКБ «Надра» у сумі 14 724,00 доларів США та на проведення ремонту нерухомого майна у сумі 19 276,00 доларів США.

Крім того, факт перебування спірної квартири в іпотеці підтверджується актом про реалізацію майна, складеним приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Є. О. 20 січня 2022 року, відповідно до якого квартира була передана в іпотеку на підставі договору іпотеки

№ PCNL-001/007/2006 від 03 лютого 2006 року. Іпотекодержателем є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Таким чином, у відповідача ОСОБА_2 існували кредитні правовідносини з АКМ «Райффайзен Україна» (кредитний договір від 24 січня 2006 року

№ CNL-001/007/2006, наданий із цільовим призначенням рефінансування кредиту в ЖРУ АКБ «Надра» у сумі 14 724,00 доларів США та на проведення ремонту нерухомого майна у сумі 19 276,00 доларів США). Убачається, що кредитні кошти за вказаним договором надавалися не на придбання квартири, що стала предметом іпотеки. Крім того, у ОСОБА_2 існували кредитні правовідносини з ЖРУ АКБ «Надра» (кредитний договір у матеріалах справи відсутній).

Відповідно до протокольної ухвали Житомирського апеляційного суду

від 19 вересня 2023 року суд оглянув оригінали кредитного договору та договору іпотеки (а. с. 129), проте з оскаржуваного судового рішення та матеріалів справи неможливо встановити, чи було досліджено судом кредитний договір, укладений між ОСОБА_2 та ЖРУ АКБ «Надра», на рефінансування якого 24 січня 2006 року між АКМ «Райффайзен Україна» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CNL-001/007/2006, та цільове призначення кредитних коштів за вказаним договором, а тому не вирішеним залишилося питання, чи було придбано спірну квартиру у 2005 році ОСОБА_2 за рахунок кредиту.

Посилаючись на те, що реалізація спірної квартири відбулася з метою виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції не з`ясував, за яким саме кредитним договором відбулося стягнення коштів, а отже, апеляційний суд не проаналізував зміст рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , яке у матеріалах справи відсутнє, та не встановив фактичних обставин справи, які мають важливе значення для правильного вирішення спору по суті у контексті підстав виселення особи без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, обґрунтовуючи неправомірність виселення, ОСОБА_2

в апеляційній скарзі посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 є його єдиним житлом, а тому у результаті виселення відповідач понесе індивідуальний і надмірний тягар.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що при вирішенні питання виселення особи судам необхідно встановити відповідність такого виселення вимогам пропорційності у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) та світлі релевантної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), співмірності втручання

у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу між правом власності позивача на майно та правом користування цим майном відповідачем (див. постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №209/2032/14-ц, від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20).

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним

у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства»), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру»).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8 Конвенції,

не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України», заява

№ 39948/06, пункт 47).

Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується ЄСПЛ під час вирішення спорів та який передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Таким чином, з урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Установивши наявність підстав для виселення відповідача, суд апеляційної інстанції не перевірив і не спростував доводи ОСОБА_2 щодо відсутності у нього на праві власності або користування іншого житлового приміщення, не встановив, чи проживає відповідач у спірній квартирі і чи є ця квартира «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, яка захищає право особи на повагу до її житла, а також не з`ясував, чи може вважатися виселення відповідача співмірним із переслідуваною законною метою.

Колегія суддів вкотре наголошує, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

У підпункті «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед,

є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь

на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення

й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Якущенко проти України» («Yakushchenko v. Ukraine») від 24 жовтня 2019 року (заява № 57706/10) зазначено, що національні суди не виконали свого обов`язку обґрунтувати свої рішення та не розглянули відповідні та важливі аргументи заявника. Сукупність зазначених процесуальних недоліків дає підстави Суду зробити висновок, що відмова у задоволенні позову заявника була свавільною. Отже, Суд вважає, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У § 30-32 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що дуже важливо вирішити питання, про які заявив заявник, аби підтвердити чи спростувати його доводи.

З огляду на те, що апеляційний суд залишив поза увагою доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 була предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 03 лютого 2006 року

№ PCNL-001/007/2006, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен Україна» та ОСОБА_2 , не з`ясував, за які кошти спірне майно придбано відповідачем, не дослідив цільового призначення кредиту, наданого ОСОБА_2 ЖРУ АКБ «Надра», на рефінансування якого частково було укладено в подальшому кредитний договір між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен Україна» та ОСОБА_2 , не спростував доводів відповідача щодо відсутності у нього іншого житла, оскаржувана постанова не може вважатися мотивованою та законною.

Оскільки Верховний Суд з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права позбавлений можливості встановлювати обставини, досліджувати докази та надавати їм відповідну правову оцінку, а тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, під час нового розгляду справи апеляційному суду слід звернути увагу на вимоги Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

З огляду на зазначене з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для усунення зазначених процесуальних порушень, а також для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення спору, на підставі належних і допустимих у розумінні закону доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження та дають підстави для висновку про те, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм процесуального та матеріального права.

У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат та поновлення виконання судових рішень

Постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення

з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц).

Ураховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції не здійснює розподіл судових витрат.

У частині третій статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2024 року зупинено виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 квітня 2023 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

З огляду на висновок Верховного Суду про скасування постанови Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року та направлення справи на новий апеляційний розгляд відсутні підстави для поновлення виконання судових рішень.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк